ÍNDEX

1. EL PSC, EL SOCIALISME I EL FUTUR DE L’ESQUERRA

ESCUDELLA BARREJADA El País, 9 de febrer de 2007

INTERVENCIÓ A LA XXI ESCOLA D’HIVERN DEL PSC 24 de febrer de 2007

CAP A L’11è CONGRÉS DEL PSC Endavant, setembre de 2007

EL FUTUR DEL SOCIALISME EN EL SEGLE 21 10 de gener de 2008

ACTE DE PRESENTACIÓ A BARCELONA DE LA FUNDACIÓN IDEAS 3 de novembre de 2010

2. ESTATUT, FINANÇAMENT I SENTÈNCIA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE EL DESPLEGAMENT DE L’ESTATUT 28 març 2007

INTERVENCIÓ EN LA TAULA RODONA SOBRE EL FUTUR DE L’AUTOGOVERN - CONVENCIÓ PEL FUTUR 16 de maig de 2008

RAZONES QUE ATENDER El País, 27 d’agost de 2008

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE FINANÇAMENT 24 de juliol de 2009

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SENTÈNCIA DEL TRIBUNAL CONSTITUCIONAL 16 de juliol de 2010

3. FEDERALISME

¿ES EL FEDERALISMO COSA DE INGENUOS? El País, 6 de desembre de 2004

A VUELTAS CON EL NACIONALISMO ABC, 18 de juny de 2005

EL PROYECTO DEL CATALANISMO FEDERALISTA Público, 25 novembre de 2007

ESPERIT FEDERAL 4 de novembre de 2009

4. ECONOMIA I SOCIETAT XARXA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SITUACIÓ ECONÒMICA 16 de juliol de 2008

INTERVENCIÓ EN EL FÒRUM NOVA ECONOMIA 7 d’octubre de 2008

SOCIETAT XARXA 16 d’octubre de 2008

5. DEBATS PARLAMENTARIS SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL DEL GOVERN

INTERVENCIÓ EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL 27 setembre de 2007

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL 1 d’octubre de 2008

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL 30 de setembre de 2009

1. EL PSC, EL SOCIALISME I EL FUTUR DE L’ESQUERRA

ESCUDELLA BARREJADA

El País, 9 de febrer de 2007

Supongo que también podemos achacar a una política fría alguna responsabilidad sobre la elevada abstención electoral en las pasadas elecciones al Parlament. Lejos de culpabilizar a los y las abstencionistas, conviene reflexionar sobre las causas de la abstención. No tanto sobre la ínfima abstención técnica ni sobre el libérrimo afán de abstenerse, sino sobre aquellas causas que han alejado a gentes diversas de la participación política por falta de motivación suficiente, pero que podrían volver a votar en el futuro si se les diesen motivos suficientes para hacerlo. Y para ello la sopa no sólo debe estar caliente sino que debe mejorar su sabor y adaptarse a nuevos gustos. Porque, en efecto, los problemas de las sopas no son sólo los relativos a la temperatura a la que se consumen. A veces les falta sal, en otras ocasiones les sobra. A veces echa uno de menos algunos tropezones, crujientes picatostes o el placer de degustar texturas distintas en lugar de consumir purés de sabor indeterminado.

En Catalunya tenemos grandes tradiciones de sopa. Mi favorita es la escudella barrejada. Buen caldo, pero con verduras y carnes bien visibles y comestibles. Cada tropezón con su personalidad, con su sabor, con su textura. Juntos, revueltos, aportando todos su parte nutritiva a la sopa, pero sabiendo qué se come y decidiendo incluso en qué orden. Hasta el punto de poder renunciar a masticar la gallina o la acelga aun aceptando, de buen gusto, su aportación al conjunto. Partiendo, claro está, de un buen caldo, fundamento imprescindible de una buena sopa.

Coincido con Raimon Obiols en que una buena política es una “política de sentido”, es decir, una política que proporcione una lógica explicativa a lo que se hace, que señale un objetivo a alcanzar y dibuje un camino de reformas para conseguirlo. Creo, en efecto, que la desafección política se combate con más política, con mejor política, huyendo de discursos huecos y de actitudes más propias del avestruz que esconde la cabeza ante contratiempos, novedades o acontecimientos inesperados.

Debemos reconocer que los partidos políticos tienden a veces al puré indeterminado. Intentando gustar a todo el mundo, producen en algunos momentos mezclas insípidas y uniformes en las que es difícil encontrar el gusto de lo auténtico y lo diverso. Como también es cierto que en determinados momentos se producen sonadas excepciones. Las primarias del PSOE sobre el candidato a la presidencia del Gobierno que ganó Josep Borrell representaron el momento más estimulante y más dinámico en la vida partidaria del conjunto de las fuerzas políticas en los últimos diez años. Lo hemos vuelto a ver ahora con el proceso de primarias para la elección de Ségolène Royal como candidata de los socialistas franceses y el amplio debate participativo que ha abierto. De estas y otras experiencias concretas se deduce una conclusión rotunda: más participación y más debate político favorecen la conexión entre la política y la ciudadanía y reconcilian a los electores con los partidos.

El puré uniformador de la política hueca ha desorientado también a veces a la izquierda, pues cuando la izquierda se limita a una mera gestión administrativa, abandona la tarea de gobernar en el sentido profundo de la expresión y se aleja de la energía que la alimenta: utopía, debate y participación. Esos son los ingredientes de una política caliente. Ulrick Beck en su defensa de una “izquierda cosmopolita” dice que “la izquierda que vive encerrada en su ciudadela”, sea desde el proteccionismo del Estado o desde su réplica reformadora liberal, no ha comprendido que “la renuncia abierta a la utopía es un cheque en blanco al abandono de la política por parte de la propia política. Sólo quien es capaz de entusiasmarse, gana apoyos y conquista el poder”. Y de eso se trata. De vertebrar una mayoría social para impulsar reformas que, guiadas por los valores que inspiran nuestro proyecto, sirvan para construir una sociedad más justa.

El PSC ha desarrollado desde 1978 un proyecto exitoso. No sólo consiguió la unidad socialista sino que se convirtió en el primer partido catalán de izquierdas. Y lo hizo precisamente partiendo de unos principios meridianamente claros: unidad civil, atajando de raíz los intentos de dividir a los catalanes en función de su lugar de nacimiento o lengua materna; catalanismo, federalismo y justicia social. El President Montilla, al proponer un ambicioso programa de catalanismo social, no ha hecho sino actualizar y abrir al futuro el proyecto fundacional del PSC. El acierto de nuestras propuestas nos hizo mayoritarios a nivel municipal y ha acabado por llevarnos a ser la fuerza mayoritaria del gobierno de Cataluña en las últimas dos legislaturas. Nuestro proyecto federal ha supuesto un impulso decisivo al autogobierno de Cataluña en las determinantes citas de la Constitución de 1978, el Estatut de 1979 y el Estatut de 2006, y ha sido una contribución fundamental a las etapas de gobierno progresista en España en los períodos 1982-1996 y de 2004 hasta hoy. La permanente vigencia del proyecto del PSC ha requerido un esfuerzo constante de renovación. Y si se reflexiona sobre nuestra reciente evolución electoral, ese esfuerzo de renovación debe mantenerse e incrementarse pues en democracia los proyectos políticos no viven de la sopa boba.

Los socialistas catalanes estamos comprometidos a reflexionar a fondo sobre nuestro proyecto, nuestras propuestas, y también sobre la necesidad de ampliarlo a más gente, a nuevos protagonistas. Se trata de modernizar nuestro discurso, agenda y lenguaje. De repensar nuestro relato político, que ha de ser capaz de proporcionar claves para entender lo que pasa, para señalar los objetivos sociales que queremos alcanzar y las reformas necesarias para conseguirlos. Un relato inteligible capaz de proponer un horizonte ilusionante. Se trata de hablar de nuestra organización, de hacerla más abierta, más acogedora, más participativa, más eficaz. De reflexionar sobre nuestros instrumentos para hacer política, sobre cómo mejorar nuestra capacidad para conectar con la sociedad, con el electorado socialista más tradicional –atendiendo también a su evolución-, con los jóvenes y con los sectores más dinámicos. No se trata sólo de “caras nuevas”. Se trata de practicar una política de proximidad, capaz de escuchar, entender y atender la evolución de la sociedad. Capaz de impulsar el progreso económico, la justicia social, la libertad y la responsabilidad individual, la paridad y la sostenibilidad. Consciente de que gobernar no es sólo administrar o gestionar. Capaz de gobernar para cambiar las cosas y de gobernar los cambios. Capaz de ganar elecciones, pero también de ganar la batalla de las ideas, el combate cultural, capaz de movilizar amplias mayorías ciudadanas para impulsar reformas en profundidad.

Debemos acertar en los temas que han de centrar la agenda política, los de las preocupaciones ciudadanas, pero hemos de ser capaces también de anticipar los problemas de un futuro que ya está aquí. Desarrollando una política que, tejiendo una amplia complicidad social, aborde con valentía los retos calientes a los que nos enfrentamos: precariedad social, calidad del empleo, inmigración, vivienda, emancipación juvenil, calidad de los servicios públicos, fractura digital, demografía, competitividad en el mercado global, innovación tecnológica y formación.

Sólo quien es capaz de cambiar será capaz de dirigir los cambios. Y por ello debemos actualizar y renovar el proyecto que nos ha hecho llegar hasta aquí, el proyecto que nos ha hecho mayoritarios y, sobre todo, útiles a la sociedad catalana, a los trabajadores y a las clases populares de nuestro país. Estoy convencido de que somos capaces de hacerlo y de que así, sólo así, no se enfriará la sopa.

INTERVENCIÓ A LA XXI ESCOLA D’HIVERN DEL PSC

Tarragona, 24 de febrer de 2007

Enguany, el mes de setembre, farà 30 anys que sóc militant socialista. N’estic molt orgullós. No per mi, sinó pel llarg viatge que hem fet tots plegats. I reflexionant sobre aquest viatge, sobre fins a quin punt hem canviat, sobre què és el que ens va moure i què és el que ha de seguir movent-nos, he arribat a una conclusió fonamental: avui cal més PSC que mai.

I vull dedicar aquesta conferència inaugural de l’Escola a defensar vigorosament el nostre projecte polític, pel que té d’original i, per tant, de fidel als orígens, i pel que té de futur. Avui hi crec amb més força i més raons que quan, ple d’il•lusió, desconeixements i ingenuïtats, m’afiliava el setembre del 1977 al Partit Socialista Popular Català.

Els principis dels socialistes catalans

El PSC ha desenvolupat des de 1978 un projecte d’èxit, un projecte reeixit. No sols va aconseguir la unitat socialista sinó que vam aconseguir que el socialisme fos la primera força política del país i la referència imprescindible de les esquerres, sense desmerèixer la història molt rica de les esquerres catalanes i del seu procés d’agregació successiva. Jo crec que encara hem d’aprendre molt d’una història que no coneixem prou bé. Hem de retrobar la història de vells lluitadors, i les moltes aportacions. Però realment fins l’any 1977, després del pacte d’abril i l’aval popular, no s’havia aconseguit que el socialisme fos una força política potent, majoritària i hegemònica en el camp de l’esquerra, i que suscités l’adhesió de tants i tants ciutadans. I hauríem de pensar el perquè.

Potser el nostre mèrit individual i col•lectiu? Sens dubte. La història la fan els homes i les dones, els moviments socials, però té a veure també amb els principis que hem defensat sempre, i recordem-los perquè de vegades alguns ens semblen coses que potser les té tothom i, ja veureu, pot ser una mica polèmic.

Què vam decidir quan es va fer el PSC? Vam posar la democràcia en primer lloc, abans de res la democràcia. Unitat civil a Catalunya, un sol poble, per cert, tallant d’arrel els intents de llavors, i alguns els volen repetir ara, de dividir els catalans en funció del seu lloc de naixement o llengua materna; catalanisme, federalisme i justícia social.

Fixeu-vos-hi bé: democràcia, unitat civil, catalanisme, federalisme, justícia social. Podríem afegir municipalisme i també l’europeisme. Totes aquestes coses que sembla que tothom comparteix…

Molt breument, per exemple, municipalisme: pocs partits es prenen les eleccions municipals com les més importants, uns perquè pensen que preparen les generals, d’altres es volen treure l’espina de les eleccions al Parlament, uns altres perquè només volen posar-hi accents, matisos. Nosaltres volem oferir un compromís amb el conjunt de la ciutadania.

Europeisme, encara és hora que algú digui que es va equivocar i que votant “no” a la Constitució Europea s’afeblia Europa i no s’enfortia, com es deia per part d’alguns.

Potser la més òbvia, democràcia. Tots els partits diuen que la defensen, però alguns tenen una manera peculiar de fer-ho, com vull demostrar. Democràcia és respecte a l’Estat de dret, a l’imperi de la llei, al principi de legalitat, acceptació de la regla de la majoria, respecte de les minories, és moltes coses. Acceptació de les regles de joc, que governa qui té majoria parlamentària, que al govern correspon dirigir el país, mentre que l’oposició el critica i ofereix alternatives. Això hi ha partits que encara no ho han assumit del tot. Que totes les forces polítiques democràtiques tenen igual legitimitat, sense bons o mals catalans, ni bons o mals espanyols. Fixeu-vos-hi bé. Hi ha qui intenta negar legitimitat als governs. Hi ha qui qüestiona les regles del joc oblidant que per governar no n’hi ha prou amb arribar el primer. Hi ha qui dubta en acceptar les sentències del Tribunal Constitucional. O qui es manifesta en contra de sentències del Tribunal Suprem. El valor de la democràcia, que tots pensem que ens embolcalla a tots, a alguns els deixa al descobert.

Unitat civil. Que a Catalunya no vol dir altra cosa que impedir divisions per raó del lloc de naixement o de la llengua que s’utilitza, i fer-ho compatible amb una aferrissada defensa de la llengua catalana que ha d’esdevenir factor fonamental de cohesió social. Hi ha qui agita polèmiques lingüístiques per dividir el país, hi ha qui intenta treure rèdit polític encara que això trenqui la unitat civil dels catalans. Hi ha qui ho fa. D’un cantó i de l’altre.

Justícia social. No cal que m’hi estengui. Nosaltres, que acceptem l’economia de mercat, no ens resignem que el mercat configuri una societat en què sols prevalguin els més forts, els més poderosos. Els drets no són mercaderies a l’abast sols d’aquells que se’ls puguin permetre. El futur del planeta no està garantit si sols actua la “mà invisible” del mercat.

La igualtat d’oportunitats, la cohesió social i la solidaritat, el socialisme, és per a nosaltres un imperatiu ètic. Nosaltres no som antisistema, però volem canviar aquells elements del sistema que generen desigualtats, inseguretat o injustícia. No propugnem la resignació davant la injustícia, sinó l’acció col•lectiva per pal•liar-la i per eradicar-la progressivament, aquí i arreu del món.

Catalanisme. Reivindicació d’un llegat històric, cultural i lingüístic. Defensa de l’autogovern de Catalunya. Catalanisme implica afirmar la catalanitat de tots els ciutadans de Catalunya i no negar-la a ningú. Impulsar una identificació amb el país basada en valors comuns, compromís cívic i la voluntat de construir una societat avançada, pròspera, justa i solidària. Això que, en teoria, podria ser molt compartit, però resulta que també hi ha qui combat l’autogovern. Hi ha qui practica una divisió entre bons i mals catalans. Penseu en les raons que alguns adduïen per evitar l’accés a la presidència de José Montilla. Penseu què hi ha en el rerafons d’algunes crítiques al Govern de Catalunya quan afirmen gratuïtament que no som capaços de defensar prou bé l’autogovern. ¿No estan dient que només poden defensar l’autogovern uns determinats nacionalistes? ¿No estan dient que els únics intèrprets legítims de l’interès del país són uns determinats nacionalistes? ¿No volen introduir, per la porta del darrera, novament, aquesta idea que uns sí que poden i d’altres no podran mai per molts esforços que facin, que d’altra banda tampoc no els seran agraïts?

Federalisme. Això ja és tota una altra cosa. És un combat per l’Espanya plural, sí. Espanya és una Nació de nacions, sí. Que li diguin com vulguin, perquè no hi ha res més ridícul que les discussions nominalistes. Però, a Espanya, hi ha mésd’una llengua espanyola. Per ser exactes n’hi ha quatre. I no es pot imposar una sobre les altres. A Espanya, hi hem arribat tots després de segles d’història en comú en els quals no sempre hi érem tots, en què de vegades alguns hi han estat més per força que per grat. Però si bé s’ha assolit una unitat estatal, una voluntat de compartir una història en comú, no hi ha hagut una homogeneïtzació nacional, afortunadament, afegeixo, això ha fet del nostre un país molt més ric que d’altres.

Espanya, “Nació de nacions”

Dit això, no sóc nacionalista. Ni tots els que considerem que Catalunya és una nació som nacionalistes, ni tampoc són nacionalistes tots els que afirmen que Espanya és una nació. Defensar aquest criteri tampoc ens situa fora de la Constitució espanyola, perquè sempre hem considerat que nació i nacionalitat són sinònims. Cal recordar, per cert, que aquest era precisament un dels arguments dels que s’oposaven a incloure el terme nacionalitats en la Constitució espanyola de 1978 per entendre que això significava renunciar a l’Espanya-Nació. És veritat que de vegades reclamem la Memòria Històrica, però també perdem la memòria recent, que és més propera.

El PSC no és un partit nacionalista: nosaltres no tenim com a objectiu la independència de Catalunya, no ens semblaria un avenç, sinó un retrocés. Nicreiem que el sentiment de pertinença nacional serveixi per a distingir les persones, ni que la principal contradicció política sigui l’anomenada qüestió nacional, ni que la sobirania resolgui per si mateixa els problemes socials de cap país. Mantenim des de la nostra fundació una relació federal amb el PSOE que, per cert, és objecte de crítica constant per part dels partits nacionalistes.

Els socialistes catalans hem rebutjat sempre la idea que una nació comporti una

identitat nacional homogènia basada en raons ètniques, lingüístiques o culturals. I no creiem impossible que dos o més nacions puguin conviure en un mateix Estat.

De fet, Catalunya no és una nació sense Estat. Catalunya comparteix Estat amb altres nacions i regions. Per als nacionalistes, una nació sense Estat és una anomalia a corregir tan ràpidament com sigui possible. Per uns perquè han d’aconseguir la independència, per als altres perquè han d’aconseguir l’homogeneïtzació nacional. Per als nacionalistes, l’existència de dos nacions en un mateix Estat implica necessàriament un conflicte entre sobiranies i identitats. Nosaltres no hi estem d’acord.

Defensem, des del nostre catalanisme, una relació federal entre Catalunya i Espanya, precisament perquè no creiem que Catalunya i Espanya siguin realitats separables. Creiem que Catalunya és una nació plural i diversa, que la cultura catalana té la riquesa d’expressar-se en diferents llengües, i creiem també que Espanya és una Nació de nacions en què ningú té per què negar o discutir la seva identitat a ningú. I recordem que hi ha gent que ha mort per defensar això: per exemple Ernest Lluch. I, per tant, és un combat que si no l’hem abandonat davant agressions tant brutals com aquesta, si algú es pensa que l’abandonarem per un allau d’articles en un diari, posem per cas, estan molt equivocats, és que no ens coneixen. Per tant, vist el panorama, nosaltres diem que això del dret a l’autodeterminació pensant en Catalunya és una “collonada”, com diria Josep Pla. És a dir, no és aplicable en el sentit que li donen alguns que no és altre que el de separar-se d’Espanya. Sí que ho és en tant que principi democràtic. Autodeterminació és la Constitució de 1978, l’Estatut de 1979 i, ben recentment, l’Estatut de 2006.

Espanya és una Nació de nacions que funda la seva unitat a partir del principi d’igualtat de drets entre tots els ciutadans, i de la garantia del dret a l’autonomia de les nacionalitats i regions que la integren. Per això rebutgem la pretensió dels que reclamen l’exercici del dret d’autodeterminació, aplicable només a les antigues colònies o a les situacions de falta de democràcia o de negació de drets a les minories nacionals, que llavors no tenen altre opció que la separació, la secessió. Per exemple, m’agrada molt l’escut d’Espanya perquè tothom s’hi pot sentir representat. Tots hi som, parts diferents d’un projecte definit en comú.

M’agrada molt més l’escut que la bandera. És clar que, a la bandera, també hi va l’escut. Els socialistes catalans, com la majoria de ciutadans i ciutadanes de Catalunya, considerem absolutament compatible la reivindicació d’un major autogovern per a Catalunya amb la voluntat de compartir un mateix Estat amb tots els pobles d’Espanya, amb els quals ens uneix una relació fraternal fonamentada al llarg dels segles. Precisament, un dels objectius de les reformes que proposem és que els catalans sentin cada vegada més seu un Estat que reconegui sense temor el seu caràcter federal i plurinacional.

La nostra reivindicació de més autogovern i millor finançament persegueix la voluntat d’acostar el poder a la ciutadania, per això som també municipalistes, perquè el federalisme no és només una forma d’organitzar un Estat, és un concepte de màxima proximitat del poder a la ciutadania. Cada instància de l’administració ha de tenir les màximes competències en funció de l’eficàcia amb què presta els serveis que té encomanats.

Creiem que això és possible. Vaig escriure una vegada un article titulat “¿Es el federalismo cosa de ingenuos?”. Nosaltres estem convençuts que aquesta és la solució, i, a més, s’ha provat amb èxit a molts llocs. ¿Com han estat possibles els Estats Units d’Amèrica, la República Federal Alemana o com serà possible la Unió Europea sinó des del federalisme? Som davant d’un projecte d’èxit.

Nosaltres defensem els principis, les polítiques i les reformes, i no fem qüestió de les paraules. Nosaltres pensem que és la millor alternativa a l’altra opció -que hi ha qui la vol-, que és una confrontació entre nacionalismes com a modus vivendi, allò que Ortega deia i que en Pasqual Maragall denunciava tot sovint, la conllevancia, com que no hi ha més remei, aguantem-nos tal com som, sabent que això tindrà dies millors i dies pitjors. Nosaltres no ens resignem i volem que tots els dies siguin bons.

Ara, com que no som nacionalistes, nosaltres no deixarem de combatre per les nostres idees federals, Catalunya endins i Catalunya enfora, amb nosaltres que no hi comptin per anar cap a Montenegro i Kosovo. A fer turisme, potser. Com a model polític, no és el nostre. Les ganes d’assemblar-s’hi respondrien més aviat a un exercici de masoquisme polític, però jo no m’hi ficaré. Però que tampoc ningú no esperi que deixem de defensar l’autogovern de Catalunya, que pel fet de no voler ser independents, que no volem, no vol dir que no defensarem el que creiem que és just per als catalans i també per al conjunt dels espanyols.

Som federalistes. I això ens fa incòmodes per als nacionalistes catalans i per als nacionalistes espanyols. Pels nacionalistes d’aquí i pels d’allà. Perquè els xoca i no accepten que defensem que pertànyer a una nació no dóna més drets que pertànyer a una altra.

Necessitem que hi hagi federalistes fora de Catalunya. Per ara, sols els trobem a l’esquerra. Uns al PSOE. Que haurien de ser més i no mostrar-se d’una manera tan tímida. Altres a Izquierda Unida i a altres forces progressistes d’àmbit de nacionalitat o regió. Hem de treballar perquè n’hi hagi més i perquè siguin més actius. Perquè ells també s’oposin al patrioterisme recentralitzador del PP. En podem dir dreta extrema, o el que vulguem, però en aquest tema el que fan és agitar la bandera, i de vegades s’equivoquen, perquè encara la guarden dins l’armari, i es troben que en lloc d’una gavina duu una àliga imperial. ¿Què volen? ¿Dir als espanyols que s’equivoquen, que Espanya s’enfonsa, i que laculpa és dels catalans que s’encaparren a parlar català i es volen endur els diners? Perquè al final és aquest el problema. Per plantar cara a això convé catalanisme i defensa del federalisme aquí i fora d’aquí.

L’Estatut i el Tribunal Constitucional

Obro un petit parèntesi. Ens pregunten què farem si la sentència del Tribunal Constitucional és contrària a l’Estatut. I tenim una resposta rotunda: seguir treballant en la direcció que assenyalen les nostres conviccions. Acceptarem la sentència, naturalment, perquè som demòcrates i respectem la llei i les institucions. I qui digui que no l’acceptarà ha de dir què pensa fer després. ¿Se n’anirà a viure a Kosovo? ¿O a Macao? ¿O a Timor Oriental? De vegades, sembla que a les ràdios i a les tertúlies tot s’hi val. Hi ha com una cursa per veure qui la diu més grossa. Però nosaltres seguirem treballant per la millora de l’autogovern i la transformació federal d’Espanya que hem defensat sempre. Per tant, l’endemà d’aquesta sentència, sigui quina sigui, no s’acabarà la vida, i ho dic perquè alguns actuen com si aquell dia s’acabés tot, i no podrem fer res més.

I tots a plorar, fins i tot alguns proposaran que, abans que passi, ens cremem a lo bonzo de forma preventiva. Doncs que vagin passant. Amb nosaltres que no hi comptin. Nosaltres no desertarem d’aquest combat per l’Espanya federal. Si els altres volen desertar, doncs nosaltres no desertarem. Entre d’altres coses, perquè no és un combat només dels catalans, sinó de tots els espanyols que creuen que és possible una Espanya en la qual hi convisquin pobles diferents compartint un projecte comú.

Però, alerta! Perquè el debat està trucat. Nosaltres no ens volem posar encara a l’escenari de la derrota. A alguns, els encanta instal•lar-se en aquest escenari. Així poden seguir dient que tots els mals vénen de Madrid, que no hi ha res a fer, i poden defugir les seves responsabilitats. Contra el que alguns semblen pensar: el catalanisme no és la versió catalana del derrotisme. És una altra cosa. Semblen aquells que diuen que la llengua catalana està en perill de mort. ¿Com podrem convèncer a algú que aprengui una llengua si li diem al mateix temps que és una llengua que està a punt de morir?

Catalanisme és bastant més confiança en el poble català que la que semblen tenir alguns que s’omplen la boca de catalanisme, sobiranisme, independentisme,… Molta més confiança. Un poble que va sobreviure culturalment i lingüísticament una dictadura de més de 40 anys, resultarà que, de cop i volta, es fondrà com un terròs de sucre perquè tingui un mal pas, una mala notícia, perquè una reivindicació no avanci prou ràpidament. ¡Quina poca confiança tenen en aquest país! ¿Com pot servir a aquest país algú que hi té tan poca confiança? Per tant, us demano que fem la batalla pel catalanisme, perquèaltres ja estan desertant, no sabem què faran, si marxaran de viatge, d’altres esposaran de morros, i algú haurà de defensar el catalanisme. Haurem de ser nosaltres.

N’hi ha d’altres, però, de molt curiosos, que diuen que el millor que ens pot passar és que el Tribunal Constitucional tombi l’Estatut perquè això ens acostarà a la independència. Ho he llegit avui en unes declaracions de l’exconseller Carretero. Tanta ingenuïtat mereix un premi. Però no se’n donen de premis d’aquests. Ara bé, sembla que oblidin un petit detall: la majoria dels catalans no ho volen això, sembla mentida. Però no només això, sinó que la majoria no volen instal•lar-se en un termini llarguíssim de conflictes que no porten enlloc. Crec que hem de combatre aquestes dues derives: la delsderrotistes i la dels desertors. Els que pensen que tot ha d’acabar malament i que no hi ha més remei, i els que diuen que aquesta és la via més ràpida per sortir corrent, sense dir cap a on, ni com, ni amb qui. A més, nosaltres no volem marxar, nosaltres volem quedar-nos. I volem contribuir a definir una identitat comuna dels espanyols, una identitat que és plural. I aquesta batalla la continuarem fent, passi el que passi, peti qui peti.

I el Govern de Catalunya, en aquest tema, també ha fet el que toca. El Govern, com que hi té dret, ha presentat un recurs de súplica contra la decisió del Tribunal Constitucional de revocar el magistrat Pérez Tremps. Diu que si un magistrat ha opinat sobre una cosa, es pot demanar que s’abstingui només quan parli d’aquesta cosa, i no del conjunt.

I surt l’Artur Mas i diu que no hi està d’acord. Un senyor, que s’ha omplert la boca dia i nit de l’acusació que el Govern de Catalunya no és capaç de defensar l’autogovern, i que en canvi no veu bé que el Govern de Catalunya utilitzi tots els instruments al seu abast per defensar l’Estatut i fer prevaler l’interès dels catalans. ¿Però què és això? No ho entenc. No ho entén ningú.

El Tribunal Constitucional haurà de decidir, i acceptarem el que digui, ja ho avanço. Ara, si el Tribunal Constitucional s’encaparra en dir que com que aquest magistrat ha opinat sobre temes continguts a l’Estatut no pot participar en el moment de dictar sentència, el Govern català haurà d’estudiar si hi ha altres magistrats en les mateixes condicions. Perquè, a nosaltres, aquesta doctrina no ens agrada, però el que no seria acceptable en cap cas és que una doctrina que no ens agrada no s’apliqués de la mateixa manera a tots els membres del Tribunal.

Imaginem-nos que, finalment, la sentència fos desfavorable. Doncs seguirem treballant. Continuarem fent política i perseguint altres objectius i pensarem en altres camins que tenim oberts; impulsant la reforma del Senat, la reforma de determinades lleis orgàniques, afavorint la presència de persones amb sensibilitat autonòmica al Tribunal Constitucional. Farem el que calgui per assolir els objectius que ens hem marcat.

Aquests que al primer canvi de vent no saben què fer o volen sortir corrents i no ens diuen cap a on no serveixen per gestionar la política i el catalanisme al segle XXI. Només qui s’ho cregui de veritat, qui confiï en el poble que vol servir, pot identificar-se com la força política del catalanisme.

Farem de tot, menys quedar-nos quiets. I també pensem discutir quina és la millor estratègia en cada cas. Perquè ens volen donar lliçons de defensar l’autogovern uns que durant 23 anys no sols no van gosar, no es van atrevir a fer un nou Estatut, sinó que no van desplegar del tot el de l’any 1979.

Jo tinc molta confiança en el president Montilla però no li demanaré que faci en 100 dies el que els altres no van fer en 23 anys. I jo no acceptaria que els que ens volen posar pressa ara siguin els mateixos que van renunciar a reformar l’Estatut i van trigar molts anys en desplegar l’anterior Estatut i no van acabar, perquè no se’l van acabar. I s’ha de dir perquè hi ha gent que no ho sap o no ho recorda.

Per exemple, la manera de fer del president de la Generalitat. Ara tenen tots una gran passió per l’aeroport, i, mentre uns es preocupen per quina empresa elgestionarà, ell el que fa és portar el president d’Espanya perquè es mulli. I, per tant, també està en discussió quina és la millor manera de defensar l’autogovern. ¿Qui defensa millor l’autogovern de Catalunya? ¿Qui presenta més recursos davant el Tribunal Constitucional o qui més crida? ¿Qui fa més escarafalls o qui obté els objectius polítics que s’ha marcat? Per a mi és evident.

El que hem de fer és desmuntar la fal•làcia d’aquells que persegueixen l’objectiu d’erosionar el govern de Catalunya i el president Montilla.

El projecte del PSC

Aquests són els eixos del projecte del PSC. ¿Creieu que hi ha algun projecte més modern que aquest? ¿Creieu que hi ha algun projecte polític basat en pilars més sòlids que aquest? ¿Creieu que davant d’alguns atacs només ens hem de posar a la defensiva? Jo voldria fer un crit de combat. De combat democràtic, polític, cultural, sabent que el repte de les eleccions municipals és un moment en què no es pot fer demagògia, en què hem de parlar dels problemes de veritat, de solucions de veritat. Però com que sabem que els nostres adversaris no deixaran de parlar d’altres coses també hem d’anar ben armats en aquest camp.

Jo crec que no hi ha projecte polític que pugui atraure major suport que aquest. Totes les enquestes ho diuen. La posició que ocupa el PSC tant en l’espai ideològic (dreta-esquerra) com en l’espai identitari (de major a menor catalanisme) és la que recull més simpatia. I hem de fer que ho sigui encara més. Hem de millorar la nostra capacitat d’atracció i diàleg. Aquest és el catalanisme social que hem volgut fer, i la base del nostre èxit dels darrers 30 anys. ¿N’hi ha prou amb això? No.

Perquè hi ha un altre factor de l’èxit, la capacitat d’adaptar el projecte a l’evolució de la societat sense canviar els fonaments. No hi ha res més trist que aquell que fa una reforma que projecta endavant la societat i ell es queda enrere. I aquest sempre és un risc. I nosaltres hem fet tantes reformes que som els que estem més en condicions de seguir-ho fent.

Nosaltres necessitem ser més, acostar-nos a molta més gent que ens vegi com a representants dels seus interessos. Necessitem que la gent que se’ns acosta ens vegi cada cop més propers. Que els que s’incorporen a les nostres files vegin que en el nostre partit poden fer molta i molt bona feina.

Hem de pensar que la proximitat no vol dir tancar-se en un despatx per interpretar les demandes de la ciutadania, sinó estar a peu de carrer. El socialisme ha d’estar a peu de carrer sempre. Es tracta de practicar una política de proximitat, capaç d’escoltar, entendre i atendre l’evolució de la societat.

De ser capaços d’impulsar el progrés econòmic, la justícia social, la llibertat i la responsabilitat individual – que ningú no s’instal•li en què la cosa pública ho ha de solucionar tot -, la paritat i la sostenibilitat. Conscients que governar no és només administrar o gestionar. Hem de ser capaços de governar per a canviar les coses i de governar els canvis. Hem de ser capaços de guanyar eleccions, però també de guanyar la batalla de les idees, el combat cultural, capaços de mobilitzar àmplies majories. Capaços de trencar els tòpics sobre els quals s’ha forjat l’hegemonia d’un determinat pensament nacionalista a Catalunya. Jo crec que el model gemegant, derrotista i de resultat incert no pot ser ja la més genuïna expressió del catalanisme i tampoc no ho pot ser la ficció independentista, que ni és volguda pel nostre poble ni és una solució als nostres problemes i sols seria l’expressió d’una derrota o d’una deserció del combat per fer d’Espanya un Estat plurinacional.

Jo crec que la preparació de les eleccions municipals és un magnífic exercici de connexió intensa amb la ciutadania. Més candidatures, relleus, continuïtat, plantejaments nous, perseverar en els que han funcionat… És moment d’escoltar i proposar. No és una campanya electoral, en són set-centes, a cada municipi n’hi ha una. És moment d’escoltar, i parlar, i sortir al pas dels profetes del desastre, d’aquells que diuen que no serem capaços col•lectivament de vèncer qualsevol repte que se’ns posi al davant, dels que pensen que de la por en surt un sentiment individualista i un reflux conservador que és bo per a ells. A això hi hem de fer front també. Una societat no se la pot dirigir des de la por i des del derrotisme, des de la manca de confiança en les pròpies forces de la societat. Si fem això, no només guanyarem aquestes eleccions, sinó que posarem un nou graó al camí que hem recorregut aquests trenta anys. A això, he volgut dedicar la meva conferència. A destacar els fonaments i els pilars del nostre projecte. A allò que el fa tan atractiu, amb tant potencial mobilitzador i reformador. Al llistó ben alt a què aspirem, a allò que ens fa diferents als altres. Fent honor al llarg viatge que hem fet plegats al llarg de 30 anys i que està cridat a durar molts més anys encara.

Moltes gràcies.

CAP A L’11è CONGRÉS DEL PSC

Endavant, setembre de 2007

L’Onzè Congrés del PSC se celebrarà coincidint amb el 30è aniversari del partit en el moment en que desenvolupem el major nivell de responsabilitats de govern de la nostra història. Precisament per això augmenta el nivell d’exigència envers el nostre projecte i la nostra organització. I tampoc no podem deixar de constatar un descens del nostre suport electoral i una erosió de la imatge de la política. Aquesta situació exigeix un enfortiment del partit, tant des del punt de vista polític, com des del punt de vista organitzatiu i de capacitat de representació i mediació social. Aquests han de ser alguns dels temes del debat congressual. Per incitar al debat la Comissió Executiva aprovarà el mes de setembre un guió temàtic a partir d’una desena d’objectius que trobareu resumits a continuació.

1. Modernitzar el nostre discurs, agenda i llenguatge; proporcionar un relat entenedor i un horitzó engrescador.

2. Atendre millor els neguits del nostre electorat més tradicional i entendre la seva evolució, situant en primer pla l’agenda social dels governs, atenent de forma especial els problemes derivats de la precarietat laboral, millorant la qualitat dels serveis públics, aprofundint en les polítiques d’habitatge i immigració, i repensant en profunditat el nostre discurs i les nostres polítiques per a les persones de més de 60 anys.

3. Representar millor la cultura del treball, els seus valors i les seves noves expressions, recuperant el discurs del valor del treball digne com a factor de socialització, impulsant la cultura de l’honestedat, l’esforç i la responsabilitat com a motors de l’ascens social, evitant que l’entrada prematura de joves en el mercat laboral els allunyi definitivament de la millora de la seva formació, assumint que els canvis en el món del treball exigeixen la reformulació d’algunes polítiques públiques, estrenyent les nostres relacions amb els sindicats i el món obrer, i participant activament en la recuperació de la memòria democràtica, obrera, popular, catalanista i federalista de la nostra història.

4. Obrir espais a nous protagonistes, impulsant la incorporació de gent nova al partit, a les seves estructures de direcció i a les candidatures electorals, donant més protagonisme als sectors de més recent incorporació, ampliant la xarxa de relacions i complicitats del partit a persones actives en el terreny associatiu i cultural, prioritzant la formació dels militants i els responsables del partit, i donant l’oportunitat a nous portaveus polítics del partit.

5. Estrènyer els nostres llaços amb els joves, acordant amb la JSC un pla per incrementar la seva presència entre els joves i la seva influència en el si del partit i estudiar noves formules organitzatives per a l’activisme jove, promovent la presència de gent jove en les estructures del partit i en responsabilitats institucionals, fent de l’emancipació juvenil una de les prioritats de l’acció política dels socialistes, incrementant la presència socialista en els instituts i centres de FP, promovent una presència activa a la Universitat, i subratllar la dimensió utòpica i transformadora del projecte socialista i la referència a les seves arrels llibertàries.

6. Esdevenir el partit per a la igualtat entre homes i dones, analitzant des d’una perspectiva de gènere les polítiques del partit, els seus missatges i les seves formes d’organitzar-se i desenvolupar l’acció política, augmentant la presència de dones en el partit i impulsant una presència paritària d’homes i dones en responsabilitats orgàniques i institucionals, fent permanent bandera de la igualtat i la paritat, i obrint nous mecanismes de participació que facin possible la conciliació de la vida personal, laboral i política.

7. Practicar una política de proximitat a tots els nivells, del president al darrer militant, millorant la ubicació, condicions i serveis dels locals del partit (oficines parlamentàries, formació oberta,…), revisant la política de publicacions i proporcionar la màxima atenció a la informació de ciutadans, simpatitzants, militants i responsables del partit, generalitzant la pràctica del “porta a porta” en campanya electoral i promoure campanyes específiques de contacte directe amb la ciutadania, millorant la nostra presència a Internet en un sentit ampli, millorant la comunicació del partit en tots els terrenys, utilitzant de forma intensiva les TIC en l’acció política i l’organització del partit, afavorint processos de participació en les grans decisions, i impulsant mecanismes de participació flexibles i oberts a persones i col•lectius.

8. Millorar la nostra capacitat de representar els sectors més dinàmics, establint mecanismes de relació específics amb emprenedors, autònoms i professionals, impulsant mecanismes de participació a través de Internet (militància on line, Agrupació virtual), prioritzant el treball envers els creadors d’opinió i els sectors culturals, i estant especialment alerta amb respecte de les demandes i la sensibilitat de la “Catalunya emergent” (emprenedors de 25 a 40 anys).

9. Escoltar millor la societat i oferir el partit com a instrument per a debatre i impulsar reformes, impulsar decididament una cultura de “partit atent”, de “partit que escolta”, capaç de contrastar permanentment la seva acció política amb la percepció ciutadana i els resultats concrets, passant a l’ofensiva en el debat polític i cultural, oferint el partit com a instrument de transformació social des del projecte majoritari del catalanisme social, impulsant el debat intern i promoure un debat extern sobre la renovació del projecte socialista, esdevenint el millor instrument de connexió amb les forces progressistes a nivell europeu i internacional.

10. Promoure campanyes de mobilització social i de participació electoral. Cal recordar que, tant per impulsar canvis profunds com per fer-los irreversibles, és imprescindible guanyar la batalla de les idees i convèncer una àmplia majoria ciutadana. Això implica la necessitat d’estimular la participació activa i crítica de la ciutadania en suport a l’acció dels governs de progrés i mobilitzar energies en favor de les reformes, establint una major complicitat amb els moviments socials progressistes i impulsant plataformes sectorials i temàtiques que esdevinguin agents socials del canvi.

EL FUTUR DEL SOCIALISME EN EL SEGLE 21

Seminari organitzat pel PSC de Barcelona, 10 de gener de 2008

Què és el socialisme democràtic? Manllevant una definició de Lionel Jospin que comparteixo, podem afirmar que el socialisme democràtic és un corrent de pensament polític evolutiu i obert, capaç d’inspirar l’acció col•lectiva i que davant la realitat contemporània s’esforça en conjugar llibertat i solidaritat, individualisme i identitat col•lectiva (o sentiment de pertinença), eficàcia econòmica i justícia social, iniciativa i regulació, necessitat d’estabilitat i desig de canvi.

Repassant la trajectòria del PSC, voldria fer vuit afirmacions rotundes.

Primera. Sense fidelitat a la història i als valors que donen sentit al projecte socialista, no es pot renovar l’esquerra. Si oblidem que el socialisme és un projecte per transformar la realitat en un sentit de justícia social la nostra tasca no tindria gaire sentit. No es pot limitar a una gestió ben intencionada i eficient dels afers públics. No podem oblidar l’existència de classes socials i de conflictes socials. No podem tancar els ulls davant les desigualtats i les injustícies; les que trobem ben a prop i les que trobem a escala planetària. I no sols no podem tancar els ulls, sinó que el nostre compromís té com a base la reducció i la progressiva eliminació d’aquestes desigualtats i aquestes injustícies. Desigualtats de renda, de poder, d’informació, de formació, d’oportunitats. Injustícies quan les desigualtats són permanents, cròniques, hereditàries, creixents, i generadores de noves desigualtats. Així mateix hem de lluitar contra la precarietat, contra la inseguretat, contra la incertesa sobre el futur que plana sobre els joves i les classes populars amb dificultats per arribar a final de mes.

Hem d’afermar la superioritat ètica i moral dels nostres valors que, entre d’altres coses, són els únics que garanteixen la construcció d’una societat humana en el ple sentit de l’expressió. L’apel•lació als valors ens porta necessàriament a parlar de coherència i compromís. La nostra pràctica col•lectiva, però també el capteniment individual, han de ser congruents amb els valors que defensem.

Segona. Sols armats de valors i bones intencions no arribarem enlloc. O som capaços de traduir els nostres valors en propostes polítiques concretes, factibles i capaces de mobilitzar àmplies majories, o les nostres millors intencions no contribuiran a millorar en absolut una societat que és manifestament millorable.

El capitalisme, l’economia de mercat, és un sistema econòmic però no pot ser en cap cas la guia per regular la societat. Hi ha coses que són mercaderies, però el bé més preuat és el de la llibertat i els drets que permeten exercir-la en la pràctica, les condicions que permeten desplegar lliurement la personalitat de cadascú. I tot això no ho garanteix, en absolut, el mercat. De fet, aquests objectius són incompatibles amb el model neoliberal de globalització al que ens enfrontem.

Tercera. Tota transformació ha de partir d’una anàlisi acurada de la realitat. Si no coneixem bé el nostre entorn, les contradiccions que ens envolten, els condicionaments de tota mena, a nivell local i a nivell global, no serem capaços de transformar res. En aquest sentit, convé que el debat sobre el futur de l’esquerra no es faci de forma abstracta sinó que connecti amb el millor coneixement de la realitat i compti amb la participació activa del món cultural, acadèmic i intel•lectual, que ha de trobar entre nosaltres espais de debat oberts i rigorosos. El que s’ha anomenat “desafecció de la política” té molt a veure amb la incapacitat o les insuficiències de la resposta a la creixent demanda ciutadana i social del que Raimon Obiols ha anomenat una “política de sentit”, és a dir, una política que proporcioni una explicació del que està passant i del per què passa el que està passant, d’explicació de cap a on volem anar i de com pensem arribar-hi. Si no comprenem la realitat i si no som capaços d’ajudar a que la ciutadania la comprengui difícilment podrem elaborar programes de reforma i vertebrar majories socials que els impulsin.

Quarta. La democràcia és el requisit indispensable per a qualsevol transformació de la realitat que pugui perviure. No hi ha altre mètode per mesurar la valoració que els ciutadans fan de l’acció política que la seva lliure expressió a les urnes. Per tant, els ciutadans no s’equivoquen. Quan guanyem és que ho hem merescut. Quan perdem, és que no ho hem fet prou bé. I si es redueix el nostre suport electoral, cal buscar les causes en les nostres mancances i els errors comesos, sense oblidar mai que la principal responsabilitat en el fracàs és nostra i no dels electors o d’imponderables que escapen al nostre control.

Cinquena. La democràcia no pot reduir-se a la participació electoral. Les eleccions són la mesura de l’eficàcia de l’acció política. Però la democràcia, la participació, no són sols mecanismes a exercir un cop cada quatre anys. No sols hem d’afavorir que la gent voti, sinó que participi en la definició i aplicació de projectes, que s’impliqui tant a través de les associacions, els sindicats, etc. com de la participació individual a tots els nivells. La participació sols és possible a través d’un alt grau d’informació, de l’accessibilitat dels càrrecs polítics, de l’existència de mecanismes concrets que la permetin i l’estimulin.

Sisena. Sense partits no pot organitzar-se la democràcia. Qui defineix l’interès general? Com es vertebra un projecte col•lectiu? Aquest és el paper dels partits: socialitzar la política, establir canals de participació, definir programes d’actuació i programes electorals, proveir mecanismes per a seleccionar i remoure el personal polític. El discurs antipartits és un discurs antipolític i també antidemocràtic. Cal rebutjar tot plantejament de renovació no democràtica, de renovació elitista promoguda des de dalt, sovint amb criteris arbitraris i classistes.

Setena. Amb la política institucional o partidària no n’hi ha prou. El socialisme és una força transformadora que requereix la implicació d’àmplies majories, un esforç constant de teixir aliances socials, amb la complicitat dels sindicats, del moviment associatiu progressista, del món de la cultura. Amb un esforç tenaç per tal que no es perdi cap energia ni aportació possible. Fugint d’una política entesa com a activitat professional per a professionals. No podem perdre de vista l’enorme potencial del voluntariat i de les aportacions de persones per a les que la política no és el centre de la seva vida però que estan disposades a fer aportacions concretes i puntuals si som capaços d’oferir-los-hi els espais i els instruments per fer-ho.

Vuitena. Cal constatar que la vigència del socialisme està estretament lligada a la seva capacitat permanent d’actualització, de renovació, d’adaptació a una realitat canviant. Des d’uns principis molt sòlids que orienten la nostra acció, però sense perdre de vista la realitat sobre la que operem.

Assentats aquests criteris, en la meva opinió, qualsevol reflexió sobre el socialisme ha de partir necessàriament d’una reflexió sobre els valors que li donen sentit. I vagi per endavant que estic absolutament convençut de la vigència dels ideals socialistes i de la capacitat del socialisme democràtic d’adaptar-los a la realitat del segle 21 per continuar l’esforç per fer una societat més lliure, més pròspera, més justa i més segura; un món en què totes les persones, independentment de la seva condició social, gènere o edat, puguin desenvolupar en plenitud els seus projectes vitals.

Per això crec que val la pena recordar quins són els principis que donen sentit al nostre projecte polític. Podem fer-ho, per exemple, a partir de la Declaració de Principis de la Internacional Socialista aprovada al 18è Congrés de la IS celebrat a Estocolm el juny de 1989:

“El socialisme democràtic és un moviment internacional per a la llibertat, la justícia social i la solidaritat. La seva fita és un món en pau, en què es puguin realitzar aquests valors fonamentals, en què cada individu pugui viure una vida plena desenvolupant la seva personalitat i les seves capacitats, i en què els drets humans i civils estiguin en emparats en el marc d’una societat democràtica”.

“La llibertat és el resultat d’esforços individuals i col•lectius que configuren de manera complementària un mateix i únic procés. Tots els éssers humans tenen dret a ser lliures i a disposar de les millors oportunitats possibles per assolir les seves fites i realitzar aquestes capacitats. Però això només és possible si la humanitat sencera triomfa en la lluita immemorial per ésser mestressa de la seva història i per assegurar que cap persona, classe, sexe, religió o raça, se serveixi de cap altra”.

“La justícia és la finalitat de tota discriminació contra els individus, la igualtat de drets i oportunitats. Exigeix que les desigualtats socials, mentals o físiques es vegis compensades, i que ningú no depengui ni dels propietaris dels mitjans de producció ni dels que posseeixen el poder polític”.

“La igualtat és l’expressió de valor idèntic de tots els éssers humans i la condició prèvia per al desenvolupament de la persona humana. Una bàsica igualtat econòmica, social i cultural és la condició imprescindible per a la diversitat individual i el progrés social”.

“La solidaritat és general i universal. Es tracta de la manifestació pràctica d’una humanitat comuna, d’un sentiment d’identificació amb les víctimes de la injustícia que les més importants tradicions humanes encertadament recomanen i subratllen. L’actual interdependència mundial, sense precedents en la història, ressalta encara més el valor de la solidaritat, que s’ha convertit en un imperatiu perquè l’espècie humana sobrevisqui”.

“Els socialistes democràtics atribueixen la mateixa importància als tres principis fonamentals de llibertat, igualtat i solidaritat, que són interdependents. Cadascun és un requisit previ per als altres dos”.

Els socialistes fem política perquè les nostres societats es regeixin per els valors que donen sentit al nostre projecte; uns valors que topen amb les injustícies i les desigualtats inherents al sistema capitalista. Ho fem des d’una profunda convicció democràtica, a través d’un esforç reformador continuat que s’ha d’ajustar permanentment a una realitat en evolució. Per tant, no n’hi ha prou amb refermar els nostres valors. Hem de demostrar també la nostra capacitat per llegir els canvis socials, per ajustar-hi la nostra estratègia reformadora i per assegurar un suport majoritari que ens permeti seguir avançant.

Perquè l’avenç sigui possible no és sobrer reflexionar sobre l’existència (o no) d’una consciència col•lectiva, d’una consciència social i del fet que aquesta és una condició imprescindible per a desenvolupar qualsevol estratègia reformadora. Recordem el crit de guerra de Margaret Thatcher: “There is no such thing as society”. No existeix la societat. La dama de ferro era d’una claredat meridiana: sols hi ha individus, no hi ha societat. Aquest és el crit de guerra dels que abominen de l’acció col•lectiva, dels que desconfien en els ideals col•lectius, dels escèptics sobre la capacitat de millorar el conjunt. Per tant, sense assegurar de forma prèvia que existeix una consciència de societat, de formar part d’una comunitat, que l’esdevenidor d’uns i altres membres del col•lectiu està interrelacionat, és impossible avançar.

El fet que la societat sigui avui més complexa que fa trenta anys i que s’hagi produït una individualització de les demandes ha implicat una major fragmentació social. Aquest fet es veu subratllat en els països en els que conviuen una diversitat d’identitats i/o en els que la immigració estrangera és un fenomen creixent. D’aquí la importància de mantenir viu el mot d’ordre: “un sol poble” i situar el concepte de ciutadania (i no cap altre) en el fonament d’allò que anomenem nació. I siguem conscients que perquè algú s’autoidentifiqui amb la nació, primer haurà de ser conscient que s’integra en una comunitat determinada, i això en molts casos no és un fet innat.

Assegurada aquesta dimensió col•lectiva, cal fer una altra consideració ben rellevant: la defensa de la política i la lluita incansable en favor del seu prestigi i de la seva eficàcia. Si existeix la societat, convé que hi hagi una activitat humana capaç de dirigir-la i impulsar-la, capaç de representar els interessos de grup, les diverses afinitats d’idees. Això és la política que, en la seva dimensió representativa, assegura el funcionament de les institucions que són el marc en què s’organitza el pluralisme polític representat pels partits. Uns partits necessaris, instrument de participació i d’acció política, mecanisme de relació permanent entre la societat i les institucions, eina de promoció de representants, creadors col•lectius de compromisos electorals i programes de govern.

Però una societat conscient de si mateixa i organitzada políticament a través de partits i institucions, requereix també d’una ciutadania compromesa, és a dir, informada, crítica i activa, amb espais de debat públic plurals i lliures, amb sistemes de comunicació accessibles per a tothom, amb educació i cultura a l’abast del conjunt de la ciutadania, i evitant la fractura del coneixement i la fractura digital.

El segle 21 és el primer segle veritablement global. Aquesta és la constatació imprescindible per llegir adequadament la realitat del segle que estem començant. Tot i la necessitat d’afinar en les estratègies adequades a cada país, el socialisme democràtic necessita també una estratègia global. La forta interdependència de l’economia mundial exigeix un programa de reformes d’abast global. A començar per assegurar arreu la democràcia, la pau, el respecte dels drets humans i els drets socials i laborals, però també les reformes de les institucions que han de regular el funcionament d’una economia que, si bé proporciona possibilitats de prosperitat desconegudes fins avui, ocasiona també grans perjudicis en termes de desigualtats socials, desequilibris territorials, costos ambientals i manca de previsió de les necessitats de les generacions futures.

Si bé el socialisme democràtic s’ha revelat incapaç de substituir globalment l’economia de mercat i, per tant, l’accepta; en canvi, els socialistes no estem disposats a acceptar una societat regida pels principis del mercat, on absolutament tot esdevingui una mercaderia subjecte a les lleis de l’oferta i la demanda. Com també ha dit Lionel Jospin, l’acceptació de l’economia de mercat no implica assumir els efectes d’un capitalisme desregulat. Som conscients que la tendència natural del capitalisme és la d’explotar els assalariats i els pobles del tercer món. Som conscients de les derives i els perills del capitalisme financer transnacional. Precisament aquí rau la diferència entre el socialisme democràtic i el neoliberalisme. Tot respectant la propietat privada i l’economia social de mercat, el socialisme democràtic vol transformar el capitalisme, a través de la intervenció reguladora dels poders públics sobre l’economia, l’existència de serveis públics forts, un millor repartiment dels beneficis entre capital i treball, polítiques socials avançades, estímuls a l’economia social i el tercer sector, i avenços en els drets laborals. I vol fer-ho a través de reformes graduals, aprovades per llei o fruit dels acords negociats entre els agents socials. Com ja he dit anteriorment, en la present era de la globalització, algunes d’aquestes reformes s’han de produir a nivell mundial, revisant el funcionament i els mecanismes d’intervenció dels organismes internacionals i assegurant un compromís global en favor del desenvolupament dels pobles del tercer món.

Si abans assenyalava la capacitat d’actualització permanent del socialisme democràtic, també voldria remarcar que la complexitat creixent del món d’avui, l’acceleració dels canvis tecnològics, econòmics, socials, culturals, etc., la fragmentació de les nostres societats, l’entrecreuament de conflictes d’arrel social amb altres derivats de factors culturals i identitaris requereixen respostes complexes lluny de vells dogmes caducs o de simples receptaris.

Per tant, arribats fins aquí estem en condicions de fixar una agenda temptativa pel debat sobre la renovació socialista; un debat basat en l’anàlisi de la realitat i tenint present la multiplicitat d’escenaris en que lliurem el nostre combat polític: a nivell local, a nivell nacional, a nivell espanyol, a nivell europeu i a nivell mundial. A efectes d’ordenació, podríem proposar-nos abordar quatre grans qüestions: social, democràtica, nacional/federal, i ambiental.

En el capítol de la qüestió social caldria incloure la discussió sobre la “quadratura del cercle”, és a dir, la capacitat de fer compatibles creixement, ocupació, finances sanejades i polítiques socials, o de desenvolupar una política econòmica que enforteixi el nostre aparell productiu repartint els beneficis de forma més equitativa. Aquí s’hi inclou la discussió sobre la plena ocupació, el combat contra la precarietat, la pobresa i l’exclusió, la universalització dels drets socials, l’augment de la despesa social del sector públic -reduint en el cas català i espanyol el nostre dèficit amb respecte de la mitjana europea dels 15-, l’impuls als serveis d’ajut a les famílies, la modernització dels serveis públics, la lluita contra les noves i les velles desigualtats, la preservació del model europeu de cohesió social, i evitar que l’eclosió de la “nova economia” perpetuï o augmenti els efectes de la “vella economia”. Lògicament, la dimensió social té un element fonamental en l’educació i la formació, i en l’aposta per la recerca i la innovació i pel ple desenvolupament del potencial de les Tecnologies de la Informació i de la Comunicació.

En el capítol de la qüestió democràtica caldria fer especial èmfasi en l’esforç per enfortir els lligams socials i la pròpia consciència col•lectiva, a partir de valors que permetin la identificació majoritària amb la comunitat, assegurar l’existència d’un espai públic de debat lliure i plural que potenciï una ciutadania informada, crítica i compromesa, l’increment dels mecanismes de participació ciutadana i de democràcia econòmica a l’empresa, el foment de la presència mediàtica i el prestigi dels moviments socials, perfeccionar els mecanismes de la democràcia representativa, afermar el principi de legalitat i l’autoritat democràtica de les institucions, assegurar que l’ampliació de drets civils es tradueix en un canvi cultural profund arrelat en el respecte a la diversitat, assegurar el caràcter democràtic i equitatiu de l’administració de justícia, i assegurar que la igualtat formal de drets entre homes i dones es tradueixi en una societat d’iguals oportunitats amb independència del gènere.

En el capítol de la qüestió nacional/federal, cal en primer lloc referir-nos a l’urgent necessitat d’assegurar la unitat civil i la consciència col•lectiva d’una societat cada cop més diversa a partir de valors àmpliament compartits i d’una ciutadania basada en drets i deures, combatent l’integrisme religiós, el totalitarisme polític i la intolerància política, social i cultural. Juntament amb aquest objectiu cal promoure la integració i preparar el camí pel reconeixement de drets polítics als immigrants amb una residència continuada al nostre país, incrementar l’autogovern i l’eficàcia de la tasca concertada de les administracions, garantir els instruments per tal que el món local desenvolupi la seva funció com a primer nivell de l’administració, assolir un nou sistema de finançament autonòmic, reformar el Senat en un sentit federal, avançar en el reconeixement efectiu de la plurinacionalitat, pluriculturalitat i plurilingüisme d’Espanya, assegurar una participació decisiva de les Comunitats Autònomes en el procés de construcció europea i que el propi procés de construcció europea se centri en les qüestions essencials pels pobles que l’integren: creixement econòmic, ocupació, recerca i innovació, comunicacions i telecomunicacions, seguretat i preservació del model de cohesió social.

En el capítol de la qüestió ambiental és imprescindible garantir que la sostenibilitat sigui un criteri fonamental per orientar les polítiques públiques, situar com a prioritat la lluita contra el cavi climàtic, incorporar el principi de responsabilitat en les decisions polítiques, tècniques i científiques, tenint sempre present les conseqüències d’aquestes decisions sobre les generacions futures, defensar els bens comuns i el medi ambient, incorporar el dret al paisatge i a la qualitat ambiental, unir economia i ecologia posant la primera al servei de la segona, i promoure l’adequat reequilibri territorial.

Estic convençut de la nostra capacitat col•lectiva per proporcionar un horitzó de progrés pel nostre país i, conjuntament amb totes les organitzacions progressistes del món, una esperança de futur pel planeta. Afirmats els valors, analitzada la societat i detectats els problemes, caldrà traduir les nostres propostes en programes de govern i mobilitzar majories socials per poder-los desenvolupar des de les institucions, amb la màxima implicació cívica i social possible, amb la màxima capacitat per incorporar modificacions i reconèixer i corregir els eventuals errors que es puguin cometre. Sols una acció col•lectiva i conscient pot aplanar el camí de reformes que volem recórrer, i als socialistes ens correspon prendre les iniciatives de debat i reflexió per tal de mobilitzar les millors energies per a la construcció d’un món diferent, d’un món millor.

ACTE DE PRESENTACIÓ DE LA FUNDACIÓN IDEAS A BARCELONA

3 de novembre de 2010

En primer lloc vull agrair la Fundació Rafael Campalans per l’organització d’aquest acte de presentació a Barcelona de la Fundación Ideas.

Y quiero agradecer a Jesús Caldera, vicepresidente de la Fundación Ideas que haya aceptado nuestra invitación para presentar una iniciativa de gran importancia estratégica para los socialistas y para la izquierda en general.

Sin pensamiento no hay acción racional, sin debate no hay alternativas. Y por eso la creación de IDEAS era imprescindible para el socialismo y la izquierda española. Es un laboratorio de ideas, un think tank, en expresión que ya hemos adoptado de forma habitual.

La elección de Jesús Caldera por parte de José Luis Rodríguez Zapatero para impulsar la Fundación Ideas me pareció especialmente acertada. Particularmente no creo en los debates estrictamente académicos. Jesús, parlamentario y ministro, sabe que pensamiento, experiencia, compromiso y acción deben ir de la mano. Que no sólo vale una idea por ser buena sino que también debe ser factible, contrastable con la realidad a través de la práctica. Gracias Jesús por el formidable impulso que estás dando a la Fundación Ideas, por la colaboración que estás favoreciendo entre todas las fundaciones del espacio socialista y progresista, español, europeo y mundial y por haber conseguido asociar a la labor de la Fundación Ideas a gente de tanto prestigio como Krugman, Stiglitz, Sachs, Sapin o Rifkin.

M’han demanat una reflexió sobre la difícil situació a la que ens enfrontem les esquerres. I és el que intentaré fer tot seguit.

No és cap notícia que ens trobem davant una crisi múltiple:

• Una crisi econòmica, profunda, global, sistèmica que, a més, amenaça el model social europeu.

• Una crisi de la política, motivada per la percepció de la incapacitat de la política per resoldre els problemes globals. Una crisi que es veu agreujada també per una percepció de desconfiança, descrèdit o llunyania de la política amb respecte de la ciutadania i per casos concrets d’abús de poder i de corrupció.

• Una crisi europea, amb una Unió Europea desorientada, mancada de lideratge i de projecte, incapaç de dotar-se d’una Constitució, i indecisa en el moment de donar el salt cap als Estats Units d’Europa.

• Una crisi de les institucions internacionals que es posa especialment de manifest en la feble resposta del G-20 davant la necessitat de procedir a una nova regulació dels mercats financers a nivell global.

• Podríem afegir-hi la crisi climàtica, la crisi alimentària, la crisi energètica i la crisi humanitària que afecta a centenars de milions de persones.

• Una crisi també cultural i de valors, avui greument qüestionats, com el de la solidaritat, negada per una tendència creixent cap a l’individualisme, o fins i tot la crisi de la pròpia idea de progrés.

I aquesta situació genera una incertesa molt difícil de gestionar políticament. I és que feia molt de temps que no ens trobàvem amb pares preocupats perquè pensen que els seus fills ho tindran pitjor que ells, quan fins ara els pares estaven sempre convençuts que els seus fills viurien millor.

I davant d’aquesta crisi múltiple de la que parlava, vivim una situació paradoxal. Per una banda, la crisi ha demostrat la necessitat d’intervenció governamental en l’activitat econòmica, fet que ha donat la raó als postulats de l’esquerra tradicional que, almenys des de l’època de Jacques Delors, reivindicaven mesures de control i regulació dels mercats, una major governança econòmica europea, més Europa Social, i defensava polítiques redistributives i d’inclusió social. Però per altra banda, la ciutadania no ha confiat en les esquerres i ha tendit al conservadorisme davant la por a que el futur porti més riscos que oportunitats (pessimisme i nostàlgia del passat), o a cercar solucions de tipus individualista. Per tant, la crisi s’ha correspost amb una notable davallada dels partits socialistes i socialdemòcrates europeus, tot i haver fet més esforços que ningú per millorar les condicions de vida dels que pitjor ho passen, i per articular canals de proximitat amb la ciutadania.

Tanmateix, la davallada socialdemòcrata a Europa ve de més antic. Fins no fa gaire, es podia afirmar que el pensament socialdemòcrata havia quedat arraconat com una “ideologia” passada de moda a causa de l’hegemonia del neoliberalisme: les idees sobre les quals havíem dibuixat la societat i l’economia que desitjàvem, durant les últimes dècades, havien perdut capacitat de convenciment i de mobilització. Fins i tot molts socialistes havien renunciat a defensar les nostres idees en públic per por de ser titllats d’antics. Potser alguns havien oblidat fins i tot que eren socialistes precisament perquè creien que un capitalisme desregulat generava injustícies, desigualtats, pobresa i també unes contradiccions internes que tard o d’hora posarien en risc el propi sistema.

Avui dia, però, les nostres idees tampoc apareixen com a vàlides per a molts, no ja per obsoletes, sinó perquè no han estat capaces d’aturar o pal•liar les múltiples crisis que abans comentava. Possiblement, molts ciutadans i ciutadanes considerin que la socialdemocràcia forma part de la “modernització”, que està erosionant les antigues comoditats i seguretats i, molts dels que s’han tornat pessimistes respecte al futur, provenen de segments de la societat que tradicionalment havien donat suport a la socialdemocràcia.

Una part significativa de l’electorat procedent dels estrats socials menys afavorits que tradicionalment donava suport a l’esquerra se n’ha apartat perquè ha experimentat el deteriorament socioeconòmic sense que els socialdemòcrates hàgim estat capaços de fer-hi gran cosa. Així, en general, a nivell europeu, el vot de la classe treballadora tradicional i de les classes populars ha caigut significativament, en sentir-se decebuts per una política que semblava estar centrada en la defensa dels seus interessos.

També estem patint la desafecció de part de les classes mitges amb respecte dels projectes progressistes perquè quan ens senten parlar de justícia social pensen que parlem de serveis que no utilitzen i que no pensem en ells per finançar-los.

I per combatre tot això, l’esquerra ha de ser més valenta, més clara, explicar que una societat “esquinçada” esdevé un perill per a tothom. I ha de saber explicar no només els valors que li donen sentit, no només l’objectiu, sinó també el camí i les dificultats. L’esquerra ha d’aconseguir que les seves propostes siguin centrals, fer que la seva explicació del que està passant sigui compartida per la majoria. En temps d’incertesa, de canvis socials i econòmics importants, la gent vol perspectiva, vol orientació, vol explicació. Vol lideratge… En parlaré més endavant.

En aquests moments, podem dir que el món està sortint lentament de la recessió. Però ho està fent de manera desigual.

Centrant-nos en el cas d’Espanya i Catalunya, ens els darrers anys hem registrat un seguit de problemes coneguts per tothom: la crisi del sector immobiliari, que ha generat efectes molt importants a diversos nivells (financer, laboral, etc.); l’acumulació de deute públic i privat;  la caiguda conseqüent de la riquesa; la frenada demogràfica; l’enduriment de les condicions de competència internacional; i un atur estructural que, fins i tot en època de creixement econòmic, ja era elevat….

Tenint en compte que en el marc de la Unió Econòmica i Monetària Europea, ja no es pot devaluar la moneda, i que l’única manera que tenim de recuperar competitivitat és millorant la productivitat, sembla evident la necessitat d’emprendre reformes estructurals, de fons, que actuïn sobre l’educació, la innovació i la recerca, les universitats, les infraestructures, l’energia i internacionalització de la nostra economia, entre d’altres, per millorar precisament aquesta competitivitat.

De fet, Catalunya, i també Espanya, hem superat amb èxit en els darrers 50 anys un seguit de transformacions en moments internacionals també complicats que dificultaven els ajustos, com els xocs energètics en el context de transició política, l’accés a la Unió Europea i el desmantellament aranzelari, l’entrada a l’euro, etc. Per tant, hem de reivindicar aquesta capacitat històrica d’adaptació del país per encarar amb més força les actuals circumstàncies.

Per tant, per sortir de la recessió i a la vegada recuperar competitivitat, o el que és el mateix, perquè la crisi no es converteixi en decadència, sinó en oportunitat de millora, els socialistes hem de reivindicar el reformisme. I en aquest sentit, l’esquerra està més ben situada que cap altra força política abanderar aquests canvis necessaris pel progrés general. Sense reformes no tenim futur. Sense reformes no assegurarem la pervivència del nostre model social.

De fet, una societat en canvi permanent requereix una actitud oberta, dinàmica; una política sense por als canvis, innovadora i transformadora tant de plantejaments que han quedat obsolets per l’èxit d’accions polítiques realitzades que han satisfet unes necessitats o perquè han sorgit unes noves realitats, com d’organitzacions capaces de regenerar la política i refer la confiança ciutadana.

Perquè entre inèrcia i canvi, ha de guanyar el canvi. Cal que l’esquerra combati la “gran mentida” de la dreta: que “tot tornarà a ser com abans”. Això no és possible, i cal que l’esquerra ho expliqui, cal que sigui capaç de desmuntar aquesta gran fal•làcia sobre la qual es basa la ideologia de dretes. Cal combatre la utilització política de la nostàlgia i de la pròpia crisi. Com assenyava encertadament Tony Judt en el seu darrer llibre, la dreta utilitza la crisi com a excusa per desplegar acarnissadament les seves prioritats: menys Estat, menys protecció social, menys solidaritat.

Ara, per tant, és el moment de reforçar i intensificar la política de reformes estructurals. I per això cal un lideratge capaç de dir als ciutadans que la situació és difícil, de demanar sacrificis compartits, però capaç també de generar confiança en què els esforços valdran la pena i que ens en sortirem.

Cal desenvolupar la capacitat de construir una majoria darrera d’uns objectius, de manera que es puguin vèncer les resistències dels sectors, minoritaris, que sempre s’oposen als canvis en base als interessos creats. És a dir, un pacte social i polític per encarar adequadament el futur i evitar l’estancament. No obstant, no es pot permetre que grups minoritaris s’imposin als interessos de la majoria i siguin els que marquin el ritme de la dinàmica social.

A més de buscar complicitats i equilibris, aquest lideratge ha de ser capaç de proposar la millor manera per endegar les reformes, amb el menor cost per tothom, i especialment pels sectors més vulnerables.  Això implica una tria… una opció política. I en aquest punt, m’agradaria fer una comparativa. El govern socialista espanyol, fa uns mesos, va aplicar una retallada molt important per reduir el dèficit públic i recuperar la confiança dels mercats… A banda d’eliminar el xec nadó i la desgravació lineal de 400€ en l’impost sobre la renda (mesures, per cert, allunyades de l’ortodòxia socialmenòcrata); va retallar el sous dels funcionaris amb caràcter progressiu per atenuar els efectes als sous més baixos; va rebaixar les retribucions governamentals; va reduir la despesa farmacèutica amb la distribució de medicaments monodosi per optimitzar la despesa sanitària; va congelar les pensions, exceptuant les mínimes i les no contributives; va eliminar la retroactivitat de les prestacions per dependència; i va reduir la inversió pública i l’Ajuda Oficial al Desenvolupament. Aquesta retallada que, en efecte, exigeix sacrificis, i  que podria veure’s per molts ciutadans i ciutadanes com a retrògrada, ha mantingut malgrat tot la protecció dels sectors més vulnerables com ho demostra, per exemple, el fet que més del 80% dels aturats tenen cobertura social. I això explica, entre d’altres coses, la diferència de la contestació social als governs entre França i Espanya.

Res a veure amb la retallada socialment regressiva que aplicarà el Regne Unit. Així, la coalició liberal i conservadora britànica, sense dir-ho en el programa electoral, ha anunciat l’ajustament pressupostari més dràstic d’un país de la Unió Europea i de la història del Regne Unit des de la postguerra. Aquesta reforma preveu una pèrdua de mig milió de llocs de treball públics; una limitació de les ajudes per fills universitaris que pretenen incentivar la continuació dels estudis, i que afectarà a 1.2 milions de famílies; una multiplicació de les taxes universitàries; una reducció de la despesa del sistema de seguretat social de 37.000 milions; un endarreriment de l’edat de jubilació als 66 anys a partir de 2020; i una reducció del pressupost dels departaments de cultura, mitjans i transports en un 41%, i de la partida destinada als governs locals, d’un 7.1%. És el mirall en el que s’inspiren Mariano Rajoy i Artur Mas. I no se n’amaguen.

Per tant, hi ha una clara diferència de polítiques de dretes i d’esquerres.

En definitiva, i recuperant el fil, les qüestions fonamentals són: com es pot mantenir l’equitat en una societat global i diversa? Com pot la política d’esquerres continuar sent una força de canvi, alhora que un aixopluc de confiança i protecció social per a l’electorat indecís?

Per les forces progressistes, és vital tornar a connectar amb la base tradicional, però també establir nous vincles amb les noves generacions, resolent les tensions entre aquells que veuen la globalització com una oportunitat, i els que la temen i es resisteixen al progrés, essent conscients que no és fàcil construir identitats i lleialtats fixes en un món tan canviant.

És per tot això que estic convençut que les propostes que fem han d’inspirar-se clarament en els valors que compartim per tal de ser identificades com a propostes socialistes o socialdemòcrates, de cap manera identificades amb un statu quo generador d’injustícies o  amb un model del qual només obtenen beneficis uns quants, o amb un política que separa de forma radical uns actors polítics professionals d’una ciutadania reduïda al paper de simple espectadora.

A diferència d’altres corrents d’esquerres, el socialisme democràtic ha sabut copsar els canvis econòmics, socials i culturals. I és imprescindible que segueixi essent capaç de fer-ho, retrobant el gust per l’anàlisi i el debat, conscient que els ideals que heretem del segle XIX no poden ser presoners de plantejaments del segle XX. El socialisme democràtic té la obligació de superar un cert estat de perplexitat i d’inseguretat, de pensar i assimilar els canvis que ens trasbalsen, de no resignar-se a donar cap batalla per perduda, i ha de revitalitzar els valors que ens identifiquen, innovar radicalment les seves propostes i les formes d’organització i actuació. Perquè el socialisme democràtic i reformista té unes arrels ideològiques profundes que poden seguir il•luminant el futur dels que defensem la justícia social, la igualtat d’oportunitats, la defensa de la igual dignitat de totes les persones i el reconeixement de la igualtat de drets. Com deia Norberto Bobbio, l’estel polar de l’esquerra segueix essent la igualtat.

Per fer-ho, cal interioritzar de forma definitiva tres reptes:

• la globalització com a fenomen irreversible, com a oportunitat i com a marc, constatant que els nostres valors i les nostres polítiques no poden prevaldre en el marc estricte de les fronteres nacionals;

• la societat del coneixement com a nou estadi del progrés econòmic, i també com a marc en què garantir el dinamisme i l’equitat de les nostres societats;

• la immigració com a fenomen derivat de les desigualtats territorials i necessari per assegurar el progrés econòmic, com a fenomen social que afegeix complexitat a la convivència en llibertat, com a repte tant pels nouvinguts com per les societats d’acollida, i com a factor que requereix l’adaptació de les polítiques socials per evitar tensions entre les necessitats existents i les noves.

Cal assenyalar línies d’actuació prioritària, quatre en la meva opinió:

• La reivindicació de la política democràtica, dels projectes col•lectius, de la primacia de la llei i del respecte a les institucions.

• La necessitat d’assegurar unitat civil i cohesió social, la consciència de comunitat (tot el contrari del “There’s no such thing as society” thatcherià).

• Reivindicar l’Europa Federal capaç de defensar el model social europeu.

• Impulsar la nova regulació dels mercats globals per assegurar que l’economia està al servei de les persones i de les societats (una economia de mercat no ha d’implicar necessàriament una societat de mercat).

I, last but not least, atacar frontalment la carència més gran i més urgent, la necessitat de renovar els nostres plantejaments en matèria de política econòmica.

El nostre projecte ja no es pot basar en la redistribució a gran escala des de les “classes benestants” als “perdedors” de les grans transformacions econòmiques. La tasca consisteix més aviat a incorporar aquests sectors en unes condicions més favorables a una economia en creixement. La inclusió social ha d’anar vinculada a una política de modernització, competitivitat i creixement econòmics, en la qual el capital humà, la formació i la recerca, el desenvolupament i la innovació tenen un paper central.

Avançar cap a un nou paradigma de política econòmica implica també un nou conjunt de regulacions i incentius a la inversió, la producció i la despesa que contribueixin més a augmentar la prosperitat sostinguda per a tothom. A hores d’ara la renovació ecològica dels patrons de producció (i de consum) és inevitable, i això ha de donar un enorme impuls al creixement econòmic. Maximitzar la prosperitat ha de satisfer els criteris de la sostenibilitat ecològica i social.

Calen ajustaments i reformes per recuperar competitivitat i garantir que tot el que hem aconseguit ho podrem mantenir i consolidar en el futur. Ara és l’hora de la política, i política vol dir lideratge per fer unes majories i vèncer resistències; vol dir projecte, establir pactes i arribar a consensos.

Dins d’Europa, Catalunya té totes les condicions per liderar la sortida de la crisi d’Espanya: perquè té una base industrial sòlida, un mercat de treball baix en temporalitat amb respecte de la resta de l’Estat, i perquè ha sabut traduir la crisi en una oportunitat de racionalització i de millora de la productivitat.

En definitiva, els socialistes som conscients de la necessitat d’explicar amb fets i paraules les nostres accions amb responsabilitat, coratge i “realisme”, però sense oblidar els principis que ens caracteritzen ni les legítimes pors i incomprensions de gran part de la ciutadania, a la que hem d’escoltar per interpretar adequadament els seus anhels i definir de forma col•lectiva un projecte majoritari, reformista i transformador, que ens vagi apropant a la societat lliure, pròspera i justa a la que aspirem.

2. ESTATUT, FINANÇAMENT I SENTÈNCIA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE EL DESPLEGAMENT DE L’ESTATUT

Parlament de Catalunya, 28 març 2007

Molt honorable president de la Generalitat, membres del Govern, senyores i senyors diputats, si algú tenia cap dubte suposo que s’ha esvaït: a Convergència i Unió com vagi el desplegament de l’Estatut li importa un rave. (Remor de veus.) L’únic que li interessa és acabar com més aviat millor amb el Govern de Catalunya. tant és així que fins i tot els costa dir «president Montilla».

S’atasquen. Per cada vegada que diuen «president de la Generalitat» li diuen dues vegades o tres «senyor Montilla». (Persisteix la remor de veus.) I a mi em sap greu, no perquè no sigui senyor, sinó perquè mai no deixa de ser el molt honorable president de la Generalitat. Però aquí s’ha parlat molt de què fa perdre prestigi a la política. Doncs és molt senzill (l’orador mostra a la cambra unes fotocòpies): «Mas emplaça els partits a no canviar ni una coma del redactat quan vagi a Madrid.» «Mas avisa que dirà “no” a l’Estatut si recull el dictamen del Consell Consultiu.» «CiU sólo aprobará un nou Estatut que reconozca la soberanía fiscal de Catalunya.» «Mas adverteix que CiU no aprovarà l’Estatut sense l’autodeterminació.» «Mas exigirá que l’Estatut incluya el concierto económico para que no sea un “farol”.» Aquest se’n pot considerar continuació: «Mas advierte que CiU no apoyará el Estatuto que no incluya el concierto económico.»

Saben què passa…? I perdonin –i me n’excuso– si només he agafat exemples del senyor Mas, perquè probablement molts polítics quan pugen a aquesta tribuna sostenen coses que saben que tenen molt poc a veure amb la realitat, amb les possibilitats reals i encara menys amb l’interès real del nostre poble. I veuran…

Diran: «Ostres, avui l’Iceta s’ha enfadat.» Mirin, una mica sí, els ho he de dir. (Remor de veus.) Els ho he de dir perquè em sap greu quan es vol manipular la història, quan es vol pretendre que només des d’una visió, per àmplia que sigui – que no ho és–, es pot interpretar el país, el seu interès i com es defensa l’autogovern.

Vostè ha dit coses, senyor Mas, que no són veritat. I segurament no vull interpretar que vulgui mentir, sinó que potser alguna dada no la té, però jo la hi proporciono amb molt de gust. Per exemple, vostè ha dit: «L’Estatut de Catalunya es va aprovar contra el criteri de l’avui molt honorable president de la Generalitat.» Fals. El vam fer venir dels Estats Units –ho vaig dir jo des d’aquesta tribuna en el moment de votar el Títol VI, del finançament; està a les actes– perquè qui va donar la instrucció de vot al Grup Parlamentari Socialista va ser el seu primer secretari.

Però li diré més: s’ha fet un embolic amb qüestions de les aritmètiques. Sap que per aprovar l’Estatut aquí feien i fan falta dos terços i, per tant, sense el PSC tampoc no s’aprovava?

Tres: es diuen coses que a vegades… Miri, el Parlament de Catalunya ha aprovat en, em sembla, tres ocasions unes resolucions demanant que es creï el domini d’internet que es diu .ct. Bé, això…, com algunes de les coses que s’aproven aquí, tothom sap que no són possibles, però, com que queden bé, doncs es fa i després, grans discursos. El que s’ha aprovat és el domini d’internet que es diu .cat, gràcies, entre d’altres coses, a una carta de l’avui president, llavors ministre, dient que el Govern espanyol no tenia cap inconvenient a aquest reconeixement.

I dirà: «I això, què hi té a veure?» Com vostè ha dedicat el seu debat, el seu temps d’or per defensar l’Estatut i el seu desplegament, a intentar desprestigiar el president de la Generalitat i el Govern de la Generalitat, a negar-los legitimitat i l’impuls que han de donar a l’Estatut, he començat així. Però no volia començar així. Els deia, els volia dir que em venia molt de gust prendre per primer cop la paraula en un debat d’aquestes característiques. Els volia assenyalar que, en el nostre judici, aquest debat és prematur –ho ha dit el conseller Saura–: l’Estatut es va començar a desplegar quan hi havia nou Govern perquè entre l’aprovació de l’Estatut i el nou Govern l’oposició va dir que no es fes. I li ho he de dir: jo vaig fer declaracions dient que em semblava assenyada aquesta posició. Només és per dir que fem un debat sobre desplegament quan només portem quatre mesos de desplegament.

Se’ls han fet llargs, quatre mesos, i ho entenc, però els demano que entenguin que a nosaltres vint-i-tres anys se’ns van fer llarguíssims. (Remor de veus.) I, com els deia, el motiu del seu debat, de la seva intervenció és una malfiança –la paraula potser no és «congènita», «innata», diguin-ne com vulguin– sobre la capacitat d’alguns que no siguin vostès d’interpretar l’interès del país, d’aplicar les seves lleis i de defensar els interessos dels seus ciutadans. Crec que massa anys de confusió entre partit, país i govern els han portat a vegades a alguns extrems que no… Els en posaré un exemple. Vostè diu, quan el Govern no planteja un recurs d’inconstitucionalitat contra una llei perquè es considera que ha envaït competències, o que el Consell Consultiu considera que s’envaeixen competències: «Es traeix Catalunya.» Quan ho feia el Govern de Convergència i Unió es devia estar traint l’Alguer, posem per cas. Però resulta que les mateixes actituds o fets, per uns o altres, tenen una valoració política diferent perquè hi ha un prejudici d’entrada. Quan Convergència i Unió no presentava un recurs ho feia «pel bé de Catalunya», és evident.

De totes maneres, jo crec que ha quedat demostrat que des d’altres majories és possible també intentar defensar l’interès de Catalunya. De fet, tenim un estatut, quan es va fer…, una nova majoria. I vostè, senyor Mas, diu…, i té raó i jo li ho he reconegut en diverses ocasions i ho torno a fer avui: sense vostè –ja no dic només «sense vostès», parlo en singular– no tindríem estatut molt probablement. No em costa dir-ho. Però també vostè m’ha d’acceptar que si haguéssim fet cas als plantejaments de Convergència i Unió que abans he explicat tampoc no el tindríem, perquè alguns ens vam resistir a entrar en la subhasta, perquè alguns no vam acceptar que dir-la més grossa és el millor camí per defensar Catalunya.

Jo crec que vostès han pensat –i alguna raó potser tenen– que, com que a l’anterior legislatura el debat estatutari els va donar un protagonisme i a més va escurçar el mandat del Govern, podien tornar-ho a intentar en aquesta legislatura a compte del desplegament. No els nego ni legitimitat ni que pugui tenir algun benefici aquesta estratègia. Ara,… sí que entendrà que nosaltres no els ajudarem en això. No els ajudarem des d’un doble sentit, des de, per una banda, el legítim de supervivència política d’un govern, però, des d’altra, és que aquest Govern té com a una de les seves principals funcions, i del president, especialment, desplegar l’Estatut.

Per tant, si no ho fes estaria mancant a les seves obligacions com a president. En tot cas, nosaltres no negarem legitimitat catalanista a ningú –a ningú–, i m’adreço a tothom, fins i tot a aquests que costa veure’ls des d’aquí, a tothom. No, no neguem.

Ara, (remor de veus) perdó, ara sí, a ningú. Ara, és veritat que hi han coses que costen d’entendre. Per exemple, si el Govern de Catalunya, en exercici de les seves competències, com a part personada –que és– davant del Tribunal Constitucional, fa una determinada actuació en defensa de l’autogovern de Catalunya, no entenem que, des del primer partit de l’oposició, es posi en dubte aquesta actuació. I tampoc hem entès –i ho vam dir llavors, i ho dic ara– que vostès hagin entès que la millor manera de servir al desplegament de l’autogovern és atorgar a la seva representació en el Consell [d’Impuls i Seguiment del desplegament de l’Estatut] un rang molt diferent al de la resta de grups parlamentaris, la resta, no només els del Govern, sinó també altres grups de l’oposició.

Jo crec que la intervenció del conseller Saura ha posat de relleu el que evidentment és així, que és que el Govern està fent bé la seva feina, des del punt de vista del desplegament, amb celeritat, amb eficàcia. Hi han posat diversos motius, diversos elements, fins i tot l’arrencada de la reforma de la Llei del Tribunal Constitucional.

Vol dir això que el desplegament de l’Estatut serà senzill i no toparà amb obstacles?

Segur que no. Ningú està en millor posició que Convergència i Unió per conèixer les dificultats d’aquest procés. Sols Convergència i Unió té una experiència de vint-i-tres anys de desplegament d’un Estatut que no es va desplegar del tot. I, òbviament, no estic dient que Convergència i Unió fos l’única ni tan sols la principal responsable que no s’arribés fins al final. Sols dic que vostès estan en millor situació que qualsevol dels altres per veure quin és el nivell de complexitat d’aquest procés.

I, per tant, entenguin que nosaltres no entenguem que precisament de vostès vinguin exigències i presses d’un procés, que vostès millor que ningú saben el difícil que és.

La gestió de l’aeroport, per exemple. Quan algú sent parlar de l’aeroport, si ens veiés algú des de fora potser podria pensar que l’aeroport és d’ahir, i no, jo m’ho he mirat, no ho sabia. Recordava que la meva àvia em parlava de l’aeroport de Muntadas però pensava que era… No, doncs, tenia raó la meva àvia. La pista principal de l’aeroport és de l’any 48, i l’any 49 es va inaugurar un aeroport, que es deia Muntadas, en honor d’un dels amos de l’España Industrial que va morir a la Guerra Civil mentre combatia amb l’aviació franquista. I fins i tot vaig veure que això no és el primer precedent, ja abans hi havia un aeròdrom que es deia La Volateria, perquè allò dels ànecs de l’estany de la Ricarda es veu que ve de temps, que s’havia creat l’any 1916 per una empresa que es deia Pujol, Comabella i companyia.

Per què els dic això? Home, perquè jo no dubto de la importància de l’aeroport, però fa molts anys que tenim un aeroport. I vostès han dit abans: «Escolti’m, és que…, abans no podíem perquè estaven governant amb majoria absoluta el PP o el PSOE.» Amb dues excepcions: l’any 93 i l’any 96 els seus vots eren imprescindibles i no se’ls va acudir posar com a condició la participació de la Generalitat en la gestió de l’aeroport. No els faig cap retret. Probablement hi havien altres prioritats més importants, sols constato, perquè em fa l’efecte que s’està demanant a aquest Govern que resolgui en quatre mesos problemes que vénen de fa molts anys.

Ara, també els dic una cosa: aquest Govern obtindrà la gestió de l’aeroport i serà un aeroport de primera, amb el seu suport, que els hi afegeixo, n’estic segur. I tambels faig una petita nota: efectivament, l’Estatut en això no ens empara. Ara, tots sabem per què, i hi han moltíssimes coses. Per exemple, avui la Generalitat, probablement, ja estaria gestionant tres aeroports: el de Girona, el de Reus i el de Sabadell, però vam voler –i és legítim– assegurar una cosa més important i vam decidir que no ens volíem comprometre només en això no fos pas que perdéssim l’altre. És a dir, «els uns pels altres la casa sense escombrar». Però és veritat que això era reivindicació central, i ho segueix sent. I els dic: em sembla bastant més important des del punt de vista de la prosperitat del nostre país que fem cas a com assenyala la societat civil catalana les seves prioritats que entrar en una subhasta si és millor una autodeterminació light, si el fet que ja estigui aprovada ens obliga a tornar-la a aprovar, o no, o si ser un estat a la Unió Europea ens donaria més aeroports.

Jo, francament, crec que la majoria de gent que ens veu des de fora diu: «Aquests s’han begut l’enteniment.» Ara bé, també els diré: jo vull defensar l’Estatut que tenim, i no ho va fer tothom quan calia. Ho vull dir. Aquest Estatut és ambiciós, si més no es pot mesurar la seva ambició per les resistències que ha aixecat. Que vostè té raó, hi ha una resistència –la més coneguda, que després m’hi estendré– del Partit Popular, però també hi ha sectors de l’esquerra espanyola que davant d’una ofensiva molt forta, com els agrada tant de dir, els tremolen les cames. També és veritat –també és veritat.

També és veritat que si la participació del referèndum hagués estat més alta i el suport més ampli, tindríem una mica més força. També ho és. I amb això és evident que no els estic fent cap retret als que, des del primer moment, van donar la cara.

Perquè és més difícil i requereix més coratge, a vegades, arribar a un acord que parapetar-se darrere una pancarta. I això ho sabem i ho compartim. Ara, no minimitzem els problemes que tindrà el desplegament. Vostès segur que no ho fan, perquè els coneixen bé; nosaltres no ho fem tampoc. No només pels problemes que tenim ara, podríem parlar d’un estat que ja fa tres-cents anys que sap quin pa s’hi dóna –i en Francesc Homs ens ho recordava molt sovint a les negociacions. Podem parlar també de la petja d’una dictadura no tan llunyana, podem parlar d’aquesta ofensiva del PP… Ara bé, jo sí que els demano una cosa, perquè, si no, els ciutadans tampoc…, acabaran no entenen res: no posem en el mateix sac l’ofensiva que està desfermant la dreta espanyola i l’actitud que està mantenint el Govern del Partit Socialista Obrer Espanyol.

Cal que els recordi que el Partit Popular ni tan sols volia que l’Estatut fos admès a tràmit al Congrés dels Diputats? Cal que els recordi que el Partit Popular va recollir –diuen– milions de firmes –la de Superman inclosa– per convocar un referèndum il•legal? Ho dic perquè aquí molta gent s’exclama quan es parla de referèndums il•legals, però l’únic partit que ha recollit milions de firmes per convocar-ne un és el Partit Popular. Ara, lamentablement, tot s’encomana i ara es veu que hi ha una fal•lera per veure qui fa el referèndum, diríem, millor, no? (Remor de veus.)

Però, com encara veig que dubten alguns, els faré deu perles: «La reforma del Estatuto ha colocado a Cataluña en la situación de caos que precedió a la Guerra Civil», Aleix Vidal-Quadras; «El desafío al Estado es total y afecta a todas las instituciones del Estado, y digo a todas», José María Aznar; el «todas» aquest últim no sé si anava pel Rei o les forces armades…, no ho sé, no ho va deixar clar (rialles); «Corta vida va a tener esta farragosa y vergonzante declaración de independencia proclamada por buena parte de la clase dirigente catalana.» «Lo que pase en Cataluña afectará al País Vasco, porque el Estatuto catalán es el trampolín para el Plan Ibarretxe.» No els ho he dit, aquesta última, María San Gil, l’anterior, Jorge Trías Sagnier. «Nunca desde la transición habíamos estado en una situación tan peligrosa como la que estamos en la actualidad.», Ana Botella. «El Gobierno quiere hacerle un traje a Carod y a Maragall para que le pueda servir también a ETA.», Javier Arenas –estem pujant. President de la Comunitat Autònoma de la Rioja: «Supone una amenaza; tenemos que ir a defender nuestro puchero y nuestras alubias.» Aquí queda dit (rialles). Puja «El Estatuto es fruto de la tregua de ETA en Cataluña.», Jaime Mayor Oreja. «ETA se convierte en el tutor de la reforma del Estatuto de Cataluña.», Ángel Acebes. Només els dic una, l’última, la del més moderat de tots, Mariano Rajoy: «En Cataluña se está haciendo con el castellano lo que en época de Franco se hizo con el catalán.»

Per tant, si us plau, no barregem, no situem en el mateix pla, no vulguem confondre l’opinió pública, perquè és veritat que a vegades els amics no ens ajuden prou però dels que s’han declarat obertament els nostres adversaris no podem esperar res.

Sense el suport del PSOE no hi hagués hagut Estatut. Sense la negociació que tots vam fer i que vostè va rematar, tampoc. Li he dit abans i li ho torno a reconèixer, perquè és que això és també una part de la veritat i una part essencial. Ara, jo els recordava abans la meva intervenció aquí quan presentava el títol del finançament, i llavors els vaig dir: «El partit que corre més riscos és el PSC, perquè si això que aprovem aquí després no tira endavant, totes les mirades aniran cap al PSC, que serà el gran responsable.» Va tirar endavant, i ara els dic, amb la mateixa rotunditat: aquest Estatut es desplegarà. Trigarem més o menys, no vint-i-tres anys, però es desplegarà. Ara, això vol dir, és veritat, fermesa –potser s’utilitza molt–, però lleialtat. I és veritat que no podem defugir que hi ha una colla de recursos davant del Tribunal Constitucional, i que haurà de fer una sentència i que d’aquesta sentència depèn el futur de l’Estatut.

Ho hem dit en moltes ocasions, no veiem cap sentit a situar-nos en el pitjor dels escenaris, ni tan sols sabem quan hi haurà sentència. I és obvi que una sentència que desvirtués l’increment de l’autogovern que es deriva de l’Estatut seria molt perjudicial per als nostres interessos, un cop molt fort, que potser portaria a molts a replantejar moltes coses. I és veritat que les institucions de l’Estat han de saber, la societat espanyola en el seu conjunt ha de saber que darrere de l’Estatut hi ha la voluntat majoritària dels catalans, hi ha un desig d’entesa i de convivència, hi ha reclamació legítima i voluntat de compartir. Han de saber que un cop de porta a l’Estatut seria gravíssim, que és molt greu dir que la demanda de més autogovern que fa Catalunya no hi cap a la Constitució.

Els hem de dir que a la mà estesa del nostre país no es pot respondre des de l’agror o el prejudici, que una decepció de Catalunya seria també perjudicial per a Espanya, que a Espanya li convé una Catalunya amb més autogovern, amb més capacitat per desplegar el seu potencial emprenedor. Una decepció tan monumental com la que suposaria aquest pitjor dels escenaris no només ens portaria a tots a una crisi melancòlica o a gastritis o, en fi, a alimentar el mal humor, sinó que donaria ales a l’extremisme: als de la Falange, que ja tornen a manifestar-se pels carrers de Madrid, però també aquí als que criden contra Espanya. I nosaltres no ho volem això.

En som conscients, per tant, no volem minimitzar els efectes d’una sentència adversa, però hem de dir la veritat, a risc d’equivocar-nos, però hem de dir la veritat. Hem de reconèixer que per bé que puguin no agradar-nos les sentències del Tribunal Constitucional s’han de complir. I, perdoni’m, senyor Mas, jo crec que no es pot fer un joc de mans, dir: «Bé, la complim, però políticament no l’acceptem.»

Escolti’m, estem parlant d’institucions. Si vostè vol dir, que suposo que és el que vol dir, que no ens conformarem i intentarem assolir aquests objectius d’una altra manera. Estupend. Fer qualsevol altra cosa seria situar-nos fora de la legalitat, i nosaltres no ho farem, no només per respecte a la Constitució, sinó perquè els interessos de Catalunya sols es poden defensar des de la legalitat. O és que algú pensa que els interessos del nostre país es poden defensar fora de la legalitat? No, dic «algú». No senyalin –no senyalin– que és de mala educació. (Veus de fons.) L’estat de dret, la legalitat i la política democràtica ens donen instruments per recuperar els elements que una eventual sentència desfavorable ens pogués fer perdre, perquè encara que el Tribunal Constitucional no ens donés la raó, nosaltres no perdríem les nostres raons, però només podem fer-les prevaler des del respecte a les institucions i a la llei. No trencant la baralla, per responsabilitat, per convicció, per interès, perquè no volem una fractura entre catalans, i tampoc una fractura entre catalans i la resta dels espanyols.

I cal recordar, ho he dit abans, hi ha reivindicacions de la societat catalana, algunes ben sentides, que no estan recollides a l’Estatut: l’aeroport, famós, de 1916 ençà, es deia La Volateria, llavors, perquè hi havien els ànecs. I que n’hi ha d’altres que sí que ho estan, però que també podríem ser assolides per altres mecanismes.

Recordin que això, entre d’altres, ho ha defensat moltes vegades una persona per la qual tinc el màxim respecte, el president Jordi Pujol, que deia: «Una operació política d’aquesta magnitud s’ha de tenir molt ben pensada perquè hi podríem perdre més que guanyar.» Ho deixo dit aquí, perquè crec que quan un polític diu la veritat, quan un polític no només parla amb el cor, ni amb l’estómac, ni en la calçotada, sinó amb el cap (exclamacions i rialles) diu coses que després són recordades pels seus adversaris polítics, amb respecte i amb honor.

Per tant, després de la sentència, política democràtica, institucions, sí, senyor. Ara, encertant –encertant– els objectius, encertant els instruments, encertant els aliats.

Què no hem après res? No només del president Pujol, sinó també del president Macià, del president Tarradellas, del president Maragall? El president Macià, l’Estatut 31-32, que ja saben que hi va haver un el 31 i un altre el 32; el president Tarradellas, aconseguint la restitució de la legalitat; el president Pujol desplegant un Estatut que no se’l va acabar, però el va desplegar, i, efectivament, però no ens digui, senyor Mas, perquè m’ha dolgut un pèl i d’això “vostès se n’aprofiten”. Miri, no, d’això se n’aprofita el poble de Catalunya, no minimitzem. No el Govern, no, no, tot això està i tot el que fem hauria d’estar al servei del poble de Catalunya. I el president Maragall, que és veritat, que abans, si hagués estat ara, doncs, l’hagués pogut saludar, la seva tenacitat va fer possible l’Estatut quan molts no hi creien, i com he recordat abans, amb alguns motius que no es podien negligir.

Ens serveix de tan poc aquesta experiència acumulada? Aquest mestratge? Tant desconfiem de les nostres pròpies forces com a país, com a institucions, com a partits?

Per tant, a nosaltres no ens hi trobaran, nosaltres no donem res per perdut, i no hem vingut aquí a anunciar l’apocalipsi, ni demanem a ningú que es penedeixi deres perquè tots som fills de les nostres històries i en general n’estem ben orgullosos, perquè, fins i tot, quan hi ha hagut partits que han volgut aixecar molt el llistó, i ara no parlo només del senyor Mas que volgués l’autodeterminació, però altres que deien que “si no tenim l’aeroport nosaltres no ens la juguem amb aquesta aventura” ho feien pensant que amb això estaven servint l’interès del país. Puc considerar que es van equivocar, però mai els negaré la voluntat que tenien, que és coincident amb la majoria de ciutadans i ciutadanes d’aquest país.

Ara, no dramatitzem, no derrapem i no ens sortim de la carretera abans d’hora, perquè el cotxe tot just s’ha posat en marxa. És el seny i no la rauxa el que ha donat més rendiments al nostre país, també en el camp de l’autogovern. No defensa Catalunya, cregui’m, qui la diu més grossa, no es defensa Catalunya dient que desconeixerem l’autoritat del Tribunal Constitucional si no ens agrada la seva decisió i que l’ignorarem… No, no, si no els estic mirant a vostès, estic dient que no situem –no situem– Catalunya, no situem ningú en un carreró sense sortida, no preparem el terreny per aventures irresponsables, no busquem la inspiració en el 6 d’octubre, si m’ho permeten, tampoc en el 30 de setembre, perquè si el que volem defensar és el que ha aprovat el poble de Catalunya, no anem endarrera, que sembli «bé, aquests ja la donen per perduda i ara miren passats més o menys gloriosos», que podríem arribar, fins i tot, quan els peixos portaven les quatre barres per la Mediterrània. No, defensem el que ens toca defensar perquè ens ho ha demanat el poble de Catalunya votant un estatut. I, per tant, ni crisi d’Estat, ni estat de crisi.

És veritat que quan fèiem l’Estatut en alguns moments semblava, i n’he fet abans alguns exemples, d’unes curses aviam qui la deia més grossa. És veritat, també, que el senyor Mas va tenir la valentia en el moment en què va pujar a aquesta tribuna, i ho va dir, i li reconeixem, va dir «escolteu, el que hem aprovat aquí probablement no s’assoleixi a la primera.» Ho va dir vostè des d’aquesta tribuna, vaig trobar que era un discurs molt encertat, d’aquells que per això me’n recordo, no he hagutd’anar a l’hemeroteca, i deia «és un horitzó nacional, probablement per molts anys.» Com a tal que quedi, però ara la nostra missió és desplegar aquest Estatut i no barrejar naps amb cols.

I, per tant, jo els ho deia, menys mal que no vam fer cas als que van entrar en aquesta subhasta, perquè probablement avui no tindríem ni l’Estatut, no podríem estar fent aquest debat. Tampoc esgrimim grans mals si les coses van malament, perquè potser algú ha pensat que exigir l’autodeterminació o un estat propi com a amenaça això funcionarà davant del Tribunal Constitucional. Doncs, miri, no. Jo crec que a vegades en lloc de fer por es pot fer una altra cosa, esgrimir una amenaça que algú pugui percebre com no real és fer el ridícul.

En el nom de Catalunya ningú no hi podem jugar, perquè quan estem aquí, estem en aquesta institució, estem defensant no només els nostres interessos de partit, que hi són i són ben legítims, sinó que estem intentant representar el conjunt de ciutadans i les ciutadanes de Catalunya, que ni són socialistes, ni són independentistes, ni tan sols nacionalistes, ni tan sols són sobiranistes, són ciutadans i ciutadanes de Catalunya, molts d’ells amb una consciència nacional molt desenvolupada, altres d’ells amb una consciència nacional, senzillament, diferent.

I aquí vam fer un preàmbul de l’Estatut, que recordo que tampoc li agradava al senyor Piqué i ens ho deia en aquell debat, però dient que no era sensat, que no es podia negar a ningú la legitimitat del seu pensament pel que fa a la seva identificació nacional. No ho perdem mai de vista, no ho han perdut mai de vista cap dels presidents de la Generalitat. Això és el que no només ha garantit la unitat.

Per tant, en política no n’hi ha prou amb bones intencions, jo abans deia que potser algunes reivindicacions estaven fetes, segur, des de les bones intencions, s’ha d’encertar –s’ha d’encertar–, i això és difícil. Tothom ens podem equivocar, però jo crec que hauríem d’encertar en una cosa que crec que no és del tot incompatible amb el que li deia al senyor Mas. El Govern, senyor Mas, almenys pel que jo sé, que no en sóc membre, no li està demanant un contracte d’adhesió, no, ni que Catalunya sigui un estat associat, no, no, no, li estem demanant que s’accepti que al Govern correspon fixar les prioritats i portar la negociació i que l’oposició, lògicament pot estar vigilant, pot estar proposant, pot estar participant i col•laborant, però des del reconeixement previ del número ú, que és a qui correspon, davant del Tribunal Constitucional o davant de qui calgui, defensar, en primer lloc, l’autogovern, aquest Estatut i el seu desplegament, que és el Molt Honorable president de la Generalitat, senyor José Montilla Aguilera i el seu govern.

Jo crec que és veritat que és hora d’un catalanisme, jo n’he dit exigent –a vegades quan posem darrera de catalanisme algun adjectiu sembla que li perdem grapa, però jo crec que no–, exigent, com el que es va manifestar en favor de l’aeroport. Un catalanisme exigent que ho ha de ser envers nosaltres mateixos, en primer lloc, envers el Govern, envers totes les institucions, i envers al Govern d’Espanya també.

Exigent per plantar cara quan calgui i exigent per arribar a acords sempre que sigui possible. Un catalanisme exigent incompatible amb el partidisme de vol gallinaci, incompatible en fer propostes sense cap relació amb la realitat. Un catalanisme que sap que en el món en què vivim no és raonable pensar en un futur de Catalunya sense Espanya o contra Espanya. Qui vulgui desertar del combat per la transformació d’Espanya –és també una posició legítima dins del catalanisme–, hauria d’explicar quin és el seu objectiu final, com vol aconseguir-lo, i amb qui vol aconseguir-lo, però, si us plau, ningú, no ho facin objecte d’una petita transacció, d’una petita resolució d’un debat que va sobre una altra cosa.

Jo crec que tots plegats hem de fer un esforç per mantenir el valor de les paraules, per mantenir el valor de la paraula. En fi, tampoc s’hi val dir que ja ens ho arreglarà el poble de Catalunya quan els hi consultem, perquè, clar, el poble de Catalunya potser serà consultat, però algú li haurà d’haver formulat alguna proposta. El que no s’hi val és que vist des de fora els polítics s’han fet un garbuix i ens tornen la pilota.

Escolti, no, no, jo crec que estem a quatre mesos de l’inici del desplegament del millor Estatut de la història de Catalunya, la nostra obligació és desplegar-lo a fons, amb tenacitat, amb fermesa, acceptant la responsabilitat i el lideratge del Govern i, efectivament, cercant compromisos, cercant acords de tothom i fent el cadascú des del seu punt de vista entengui que és el millor per al nostre país.

Moltes gràcies.

INTERVENCIÓ EN LA TAULA RODONA SOBRE EL FUTUR DE L’AUTOGOVERN - CONVENCIÓ PEL FUTUR

16 de maig de 2008

Molt bona tarda,

Vull agrair els organitzadors de la Convenció pel Futur el seu esforç per revitalitzar el debat polític i per haver-me convidat a participar en aquesta taula rodona.

Vull afirmar algunes premisses bàsiques que poden ajudar a entendre millor el meu plantejament.

En primer lloc, crec que els ciutadans tenen dret a conèixer amb la màxima precisió possible les posicions dels partits i que aquestes posicions haurien de tenir una validesa al llarg de 12 o 15 anys. Crec que serviríem millor els interessos dels país i de la ciutadania si asseguréssim aquesta transparència i un cert grau d’estabilitat en les posicions d’uns i altres. La política catalana ha estat impregnada d’un excés de tacticisme. I crec que és precisament aquest excés de tacticisme una de les explicacions de la pèrdua de prestigi de la política

Per entendre’ns, precisió és contrària a eufemisme, independència és independència, mentre dret a decidir no se sap què vol dir, encara que tot apunta a que es vol disfressar darrera d’aquesta expressió l’exercici del dret d’autodeterminació.

Estabilitat vol dir que les posicions han d’aguantar més que el titular d’un dia. Els ciutadans tenen dret a que es dibuixin horitzons concrets per períodes raonables. I també tenen dret a una certa eficàcia política dels seus representants. Per exemple, no té massa sentit demanar una negociació exigent de l’Estatut si simultàniament ja es diu que aquest Estatut no serveix. Quina força tindrem en negociar el finançament avui si ja estem dient que exigirem el concert econòmic demà? Es tant com voler concertar un matrimoni mentre demanes els impresos del divorci…

En segon lloc, crec que els partits no tenen dret a posar la ciutadania en carrerons sense sortida, ni a fer propostes sols basades en presumptes beneficis sense advertir de les dificultats ni els riscos que comporten. L’actual competició que han establert alguns per exhibir la màxima virilitat nacional sovint s’ha traduït en mostra d’impotència col•lectiva i, lluny d’il•lusionar, ha desmobilitzat fins i tot a franges molt conscients de l’electorat.

En tercer lloc, partint de la base que el futur de l’autogovern de Catalunya està fonamentalment en mans dels ciutadans i les ciutadanes de Catalunya i que canvis significatius de l’actual estatus requeririen majories qualificades, sembla raonable situar com a criteri el de mantenir la unitat civil del poble català, que presenta una gran diversitat en els graus d’autoidentificació nacional. En aquest sentit, he dit ja en altres ocasions que en la meva opinió no es tracta tant de radicalitzar minories sinó de mobilitzar majories. En aquest sentit no és sobrer recordar que, precisament, una de les grans virtuts del catalanisme ha estat la de “fabricar catalanistes”, és a dir, la de guanyar per a la causa de Catalunya persones no nascudes aquí però que aquí han trobat un lloc per desenvolupar els seus projectes vitals. Per això cal mantenir i eixamplar el catalanisme com a sentiment cívic àmpliament compartit i no convertir-lo en un camp de batalla entre uns que serien patriotes de debò i uns altres que no ho serien perquè el seu objectiu nacional no seria la independència.

Fetes aquestes tres consideracions amb caràcter previ entro en el moll de l’ós de la qüestió. En la meva opinió, el futur de l’autogovern de Catalunya passa per la defensa i el desenvolupament de l’Estatut votat pels catalans l’any 2006, per la defensa del potencial de la Constitució de 1978, que caldria reformar per dotar-nos d’un Senat de tipus federal, i per seguir treballant pel reconeixement i la plena assumpció de la pluriculturalitat i el plurilingüisme espanyol.

En aquest sentit, és per a mi una referència fonamental el decàleg que va presentar el 14 de febrer a Madrid el President de la Generalitat. Us el recordo:

Primer. Nou sistema de finançament.

Segon. Creació del Consorcio amb participació paritària de la Agencia Estatal de Administración Tributaria y l’Agència Tributària de Catalunya.

Tercer. Impulsar els traspassos de competències, previstos a l’Estatut.

Quart. Aplicació rigorosa de la DA3a, pel que fa a les inversions de l’Estat a Catalunya.

Cinquè. Traspàs del Servei de Rodalies i execució del Pla d’Inversions previst.

Sisè. Nou model de gestió per a l’Aeroport de Barcelona.

Setè. Participació efectiva de les CC.AA. en la definició de polítiques sectorials.

Octau. Reforma del Senat amb una clara orientació federal.

Novè. Reforma de la Llei Orgànica del Poder Judicial.

I desè. Defensa i promoció, per part de l’Estat, de totes les llengües espanyoles, tal com estableix l’article 3.3 de la CE de 1978.

Aquest és per a mi el futur de l’autogovern en els propers anys. és evident que aquests objectius poden topar amb importants dificultats: una eventual manca de complicitat del govern espanyol (que jo confio que no es produirà), una sentència adversa del Tribunal Constitucional o una inestabilitat política a Catalunya que obrís un parèntesi d’incertesa (que jo confio que no es produirà).

Crec que val la pena comentar molt breument el tema del Tribunal Constitucional. No vull entrar en consideracions com les que encertadament ha fet Javier Pérez Royo sobre la incongruència que el Tribunal Constitucional opini sobre la constitucionalitat d’una llei orgànica acordada entre dos parlaments i refrendada pels ciutadans de Catalunya. No ho faig no perquè no hi estigui d’acord, sinó perquè crec que arribem tard per revisar les regles, encara que siguin regles absurdes. Tampoc en vull estendre sobre el nostre convenciment que el text és constitucional i que així ho hauria d’apreciar l’Alt Tribunal. Ni tampoc vull especular sobre la precària situació d’un Tribunal sotmès a brutals pressions polítiques i corporatives, amb recusacions creuades i en situació de pròrroga. Sí vull dir que totes aquestes consideracions haurien de pesar en el Tribunal així com considerar la importància de revisar a la baixa un acord entre Corts Generals i Parlament refrendat pel poble de Catalunya i les seves conseqüències. Dit tot això vull afirmar també el meu convenciment que el sistema democràtic se sustenta en el respecte a les lleis i en l’acatament a les sentències. I que no seré jo el que recomani, proposi o insinuï cap intenció de desconèixer-les. El que sí diré és que una Sentència negativa requeriria d’una reacció contundent, intel•ligent i mesurada, amb una gran dosi de seny i unitat catalanista, amb la ferma voluntat de recuperar els elements d’autogovern que s’hagin pogut perdre o veure’s disminuïts per mitjà d’altres mecanismes legals i de negociació amb el Govern d’Espanya i la majoria parlamentària a les Corts generals.

Res més lluny del que va proposar CiU al Parlament de Catalunya el 29 de març de l’any passat en el fracassat intent de seduir ERC després de l’incident de la calçotada. Els hi recordo la proposta: “Davant la possibilitat que el Tribunal Constitucional declari nuls alguns articles de l’Estatut vigent o, simplement, en declari una interpretació restrictiva, el Parlament de Catalunya manifesta la necessitat de contemplar sense excepció totes les sortides democràtiques i pacifiques que puguin satisfer millor les legítimes aspiracions d’autogovern del poble de Catalunya, inclosa l’exercici efectiu en referèndum del dret a l’autodeterminació del poble de Catalunya, d’acord amb les reiterades resolucions en aquest sentit d’aquest parlament, per poder fer efectiu el dret democràtic a decidir sobre la constitució d’un Estat propi en el si de la Unió Europea”.

A aquest tipus de coses em referia quan parlava de carrerons sense sortida i fugides endavant, que ni es corresponen a la sensibilitat majoritària del nostre país, ni proporcionen un horitzó sensat pel futur del nostre autogovern.

En moments delicats és especialment recomanable actuar amb sensatesa, amb fermesa, amb sentit històric, tenacitat i també amb sentit de la realitat.

Jo desconfio del catalanisme que va alternant depressió i eufòria, i aposto pel rigor, el treball i l’honestedat que són avui la continuïtat, el seny, la mesura i la ironia que segons Ferrater Mora defineixen l’essència de la vida catalana. Aquest és el catalanisme exigent que millor pot servir els nostres conciutadans i el nostre país. És el tarannà que avui, millor que ningú, expressa el President Montilla, com ho ha demostrat fa pocs dies amb un article valent i compromès.

Però ens agradi o no semblen obrir-se dos grans orientacions pel futur de l’autogovern de Catalunya: o bé treballar per un millor autogovern en el marc espanyol (sobre la base del desenvolupament estatutari i de l’evolució de l’Estat de les Autonomies en un sentit federal) o bé apostar pel sobiranisme i l’autodeterminació, preparant un “acte de sobirania” (a través d’un referèndum o una resolució parlamentària) que separi Catalunya de la resta d’Espanya.

Certament, o Espanya es reconeix a tots els efectes com a plural i diversa o pot esdevenir un marc fracassat per la convivència entre els pobles que la integren. Tot depèn de si s’imposés la visió centralista i uniformadora recollida als documents congressuals del Partido Popular, o de si s’avança en la via de desenvolupament dels nous Estatuts, prenent el federalisme com a guia per a la solució dels problemes pendents i dels que en el futur puguin plantejar-se; un federalisme adequat a la realitat plurinacional, pluricultural I plurilingüística d’Espanya.

Catalunya tan sols se sentirà còmoda en l’Espanya plural, i podrà seguir essent motor del desenvolupament econòmic, social i cultural d’Espanya, si pot ser ella mateixa, si obté el carbó necessari (finançament, infraestructures i inversions) per tal de seguir sent la locomotora d’Espanya, la punta de llança europea des de l’euroregió Pirineus-Mediterrània, si pot reconèixer-se millor en les institucions comunes de l’Estat (Senat, Tribunal Constitucional), si pot fer sentir la seva veu i la seva llengua en les institucions espanyoles i europees.

El socialisme català reclama avui més autogovern per Catalunya, tot desenvolupant en plenitud el nou Estatut, i més federalisme a Espanya i Europa. Idees que són a la vegada utopies possibles i camins de progrés i llibertat. Per avançar Catalunya ha de tenir una idea clara de l’Espanya que li convé, i uns aliats per fer-la possible.

Però avançar en aquesta direcció exigeix també que a la resta d’Espanya es moguin les coses, que els sectors progressistes i d’esquerres, a començar pel PSOE mateix, lluny d’acovardir-se davant l’ofensiva neocentralista de la dreta i l’extrema dreta, afirmin amb valentia un projecte espanyol inclusiu. Cal que la cohesió no impedeixi als territoris més dinàmics seguir exercint de motor i d’avantguarda, que el ple reconeixement de la diversitat cultural i lingüística no sigui presentat de forma ridícula com a amenaça per la puixant llengua castellana sinó que doni pas a un esforç conjunt per fomentar la riquesa cultural i lingüística, i que els diversos graus d’identificació nacional no impedeixin compartir el projecte comú d’una Espanya entesa com a nació de nacions.

Aquest és el nostre objectiu i el nostre repte.

Moltes gràcies.

RAZONES QUE ATENDER

El País, 27 d’agost de 2008

El paréntesis veraniego no ha servido ni para enfriar el debate sobre la negociación del nuevo sistema de financiación autonómica ni para clarificar sus términos. Más bien todo lo contrario. Y a todos conviene que éste sea un debate argumentado y sereno.

Dos principios básicos que son aceptados con carácter general, que los presidentes de las comunidades autónomas tienen como principal función defender los intereses de sus respectivas comunidades y que los Estatutos de autonomía son leyes que deben cumplirse, parecen ser para algunos inaceptables cuando se trata de Cataluña.

En este sentido, la actitud del presidente Montilla con respecto a la defensa de los intereses de Cataluña y de su Estatuto es idéntica a la expresada por Manuel Chaves en el debate que le invistió nuevamente como presidente de la Junta de Andalucía cuando dijo: “En todo aquello que tiene que ver con la defensa del Estatuto, que es tanto como decir la defensa de Andalucía, seremos, como siempre, exigentes. Es la posición que hemos mantenido en todo momento, en defensa de los intereses de nuestra comunidad y que no demanda ningún privilegio, sino que aspira a mantener una posición de mutua lealtad institucional”.

Estamos inmersos en este debate no sólo porque así lo determina el Estatuto de autonomía de Cataluña, sino por el evidente fracaso del actual sistema, pactado entre los gobiernos del PP y CiU, acuerdo al que después se sumaron todas las comunidades autónomas, aunque algunos denunciásemos el profundo error que suponía una solución que se presentaba como definitiva y que, por no tener, siquiera tenía cláusulas de revisión ni mecanismos de actualización.

Conviene también relativizar el encarnizado debate sobre el carácter bilateral o multilateral de la negociación. ¿Tan mala memoria tenemos como para haber olvidado que tanto la cesión del 15% del IRPF como la posterior cesión del 30% del IRPF fueron negociadas primero por los gobiernos del PSOE y del PP con el Gobierno catalán, para luego ser acordadas con las demás comunidades autónomas? ¿Tanto se desconoce la mecánica institucional como para ignorar que la plena eficacia de los acuerdos tomados por el Consejo de Política Fiscal y Financiera requiere de la ratificación por parte de las comisiones mixtas Estado-comunidades autónomas?

No poca polémica han suscitado los contactos entre las comunidades autónomas para compartir criterios sobre el nuevo sistema. Como la cumbre de consejeros de seis autonomías que, convocados al parecer para reafirmar el criterio según el cual “pagan las personas y no los territorios”, resolvieron que el peso de la variable de población para determinar las necesidades de gasto de las comunidades autónomas no debería superar en ningún caso el 80%. Si pagan las personas y no los territorios, ¿por qué no reclamar que el peso de la población sea del 100%?

Precisamente, se pone a las personas en el centro del sistema cuando se reclama que los mecanismos de nivelación actúen sobre los servicios universales del Estado de bienestar (sanidad, educación y servicios sociales). O cuando se preserva la caja única de la Seguridad Social, que sufraga pensiones y seguro de desempleo. O cuando se piden más recursos para desarrollar la Ley de la Dependencia.

Tampoco tiene mucho sentido reservar un porcentaje fijo de recursos para una Administración determinada, pues cada nivel de gobierno debe gestionar el volumen de recursos adecuado a sus competencias y el nuevo sistema debe hacer transparente el hecho de que los ciudadanos pagan impuestos a ayuntamientos, comunidades autónomas y Estado para que cada uno haga frente a las responsabilidades que le atribuyen la Constitución, los Estatutos de autonomía y las leyes.

Afortunadamente, la publicación de las balanzas fiscales ha disipado el argumento sobre una pretendida insolidaridad catalana. No cabe la insolidaridad ni el privilegio en el régimen común de financiación autonómica. Precisamente, una adecuada reforma del sistema vigente evitaría alentar un proceso de radicalización que llevase a muchos a reclamar el concierto económico para Cataluña. Un sistema que los socialistas catalanes hemos rechazado siempre.

La reivindicación catalana de un nuevo modelo de financiación tiene dos razones de fondo. La primera, compartida con otras comunidades, es la falta de recursos de la Generalitat para atender las demandas sociales de los ciudadanos y ciudadanas de Cataluña en ejercicio de sus competencias. Uno de los objetivos del nuevo sistema debe ser corregir el desequilibrio producido a lo largo de los años a causa de la diferente evolución de los recursos y los gastos del Estado y las comunidades autónomas, ya que, mientras los recursos del Estado han aumentado a un mayor ritmo que los de las comunidades autónomas, los gastos de éstas han aumentado a un mayor ritmo que los del Estado. La segunda razón es la disfunción creada por los actuales mecanismos de nivelación y solidaridad, que penalizan a las comunidades que realizan una mayor contribución fiscal. Los mecanismos de nivelación han de reducir distancias, pero no invertir posiciones. Es insostenible la actual situación en que Cataluña puede destinar menos recursos por persona para atender la sanidad, la educación o los servicios sociales que otras comunidades que contribuyen menos al sistema. Debemos acabar con esa injusticia.

Ha sorprendido a algunos la reacción catalana unitaria y contundente a la propuesta avanzada por el Gobierno de España. El carácter unitario se explica porque se trata de exigir el cumplimiento del Estatuto, acordado entre el Parlament de Catalunya y las Cortes Generales, aprobado por éstas y refrendado por los ciudadanos y ciudadanas de Cataluña. Y la contundencia se explica por el carácter incompleto, “infraestatutario”, por utilizar el calificativo que usó el presidente Montilla, de la propuesta formulada por el ministro Solbes que no recoge de forma expresa elementos que sí figuran en el Estatuto. Cito cuatro que me parecen especialmente significativos:

a) Impulsar la creación de un consorcio o ente equivalente en el que participen de forma paritaria la Agencia Estatal de Administración Tributaria y la Agencia Tributaria de Cataluña para desarrollar las tareas previstas en el artículo 204 del EAC.

b) Contemplar los costes diferenciales y el porcentaje de población inmigrante como criterios para determinar las necesidades de gasto. (Art. 206.1 EAC).

c) Incorporar a los mecanismos de nivelación la exigencia de que las comunidades autónomas desarrollen un esfuerzo fiscal similar. (Art. 206.3 EAC).

d) Incorporar la necesidad de que la aplicación de los mecanismos de nivelación no altere en ningún caso la posición relativa de las comunidades autónomas ordenadas en función de sus respectivas rentas per cápita. (Art. 206.5)

Los socialistas catalanes somos conscientes tanto de la dificultad del acuerdo como de que es imprescindible alcanzarlo para que el nuevo sistema sea operativo el 1 de enero de 2009. Para conseguirlo, contamos con la firmeza del presidente Montilla y de su gobierno, la colaboración de CiU, la solvencia de Solbes y de Castells, y la palabra de Rodríguez Zapatero, el presidente del Gobierno que hizo posible la aprobación del Estatuto, la devolución de los papeles de Salamanca, el reconocimiento institucional de la lengua catalana en Europa, el traslado a Barcelona de la sede de la Comisión Nacional del Mercado de las Telecomunicaciones, la aprobación de la Carta Municipal de Barcelona, o el acuerdo sobre inversiones del Estado en Cataluña en aplicación de la disposición adicional tercera del Estatuto.

Nuestro único objetivo es lograr un sistema de financiación justo. Somos conscientes de que algunos piden que tensemos la cuerda con el único objetivo de que se rompa, pero no serán quienes aceptaron el anterior modelo quienes hoy puedan darnos lecciones de firmeza. Como tampoco aceptaremos que se nos pida por una responsabilidad mal entendida que abandonemos la defensa del Estatuto y de lo que consideramos justo.

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE FINANÇAMENT

Parlament de Catalunya, 24 de juliol de 2009

Sr. President, senyores i senyors Diputats,

Molt Honorable Sr. President de la Generalitat,

La seva intervenció en el Debat ens ha proporcionat encara més motius per confirmar la posició del Grup parlamentari Socialistes-Ciutadans pel canvi, de donar suport al resultat de la negociació que ha portat al nou sistema de finançament sobre el que discutim avui.

Vàrem encertar l’any 2003 en impulsar l’alternança a Catalunya, amb la constitució del Govern catalanista i d’esquerres presidit per Pasqual Maragall, que va ser decisiu en l’aprovació del nou Estatut.

I vàrem encertar novament l’any 2006 en impulsar el nou Govern d’Entesa, presidit per vostè, que ha estat decisiu en el desenvolupament del Títol VI de l’Estatut i en la negociació de l’aplicació de la Disposició addicional 3a que compromet el nivell d’inversió pública de l’Estat a Catalunya al llarg de set anys.

La seva determinació com a President, la tenacitat del Conseller d’Economia com a principal responsable de la negociació, la fermesa i l’ambició dels tres partits que donen suport al Govern de Catalunya, han permès assolir els objectius que ens havíem fixat.

Disposarem d’un nou finançament, d’acord amb el que estableix l’Estatut, un nou model que acaba amb la injustícia del sistema vigent acordat l’any 2001 i que proporcionarà a la Generalitat uns importants ingressos addicionals. N’estem molt satisfets.

He de dir-li, Molt Honorable President, que ni compartim ni acabem d’entendre la posició política del principal partit de l’oposició. No entenem que el principal partit de l’oposició s’entesti a dir que l’Estatut no es compleix. Perquè no és veritat.

Han arribat a dir que no calia l’Estatut per arribar a un acord com el que avui discutim. I, si això fos cert, seria encara més incomprensible com van acceptar l’any 2001 un finançament tan minso i tan injust per a Catalunya.

¿Si sense Estatut es podia arribar fins aquí, com és que no ho van aconseguir llavors?

¿Com és que no van blindar una part dels nostres ingressos tributaris?

¿Com van acceptar que el superior esforç fiscal dels catalans no es traduís en cap guany per Catalunya?

¿Per què contribuint amb més recursos per càpita que la mitjana acabàvem rebent uns ingressos per càpita per sota de la mitjana?

¿No hi van pensar, o és que no tenien un Estatut que els permetís reclamar-ho?

Crec que els aniria millor dir que no tenien l’Estatut apropiat.

El cert és que devien estar molt convençuts de la bondat de l’acord del 2001, qualificat llavors d’històric i definitiu a bombo i plateret, perquè ni tant sols es van prendre la molèstia d’incorporar-hi mecanismes d’actualització i revisió. Era tant bo que no calia…

Crec que faria bé el principal partit de l’oposició en revisar els seus arguments perquè els que està utilitzant no fan sinó empetitir encara més el resultat de la negociació realitzada l’any 2001. I, francament, no els convé.

Certament també farien bé de revisar la seva convicció profunda a partir de la qual només es pot servir Catalunya des de les posicions del nacionalisme conservador.

Les coses no són bones o dolentes pel país en funció de quina sigui la posició de CiU, ni tampoc en funció de qui estigui al Govern. Això s’ha acabat. L’alternança va posar de relleu que el país podia ser interpretat des de diverses veus, i que els seus interessos podien ser servits des de diversos punts de vista.

Ha acabat el temps del monopoli dels sentiments i de l’apropiació indeguda de la pàtria.

Molts poden estimar-la tant com nosaltres, però ningú no pot dir que l’estima més que nosaltres.

Com amb l’Estatut. Molts poden defensar-lo tant com nosaltres, però ningú no pot dir que el defensa més que nosaltres.

I parlant d’això parlo de respecte. I aprofito per demanar respecte pels representants de la societat civil. És inacceptable que quan representants de la patronal, dels sindicats o d’institucions econòmiques del país donen la seva opinió i aquesta no coincideix amb la de CiU, se’ls digui que parlen a dictat del Govern. Els demano una mica de respecte i també una mica d’humilitat. Crec que els convé.

Molts haguéssim entès que el principal partit de l’oposició estigués dient que el resultat de la negociació és insuficient. Que ells ho haguessin fet millor. Això hagués estat comprensible. No dic cert, dic comprensible.

El que és incomprensible és que el principal partit de l’oposició vulgui negar el caràcter estatutari de l’acord quedant així fora, per primera vegada en la història, d’un nou salt endavant del nostre autogovern.

Podrien haver dit fins i tot que intentarien millorar l’acord si tornen al Govern, però no calia que, per intentar negar tot mèrit al Govern que vostè presideix, arribessin a posar en dubte la legalitat de l’acord que avui es sotmet a discussió en aquesta cambra.

Resulta xocant el contrast entre el que diu el principal partit de l’oposició a Catalunya i el que diu el principal partit de l’oposició a Espanya, partits que són precisament responsables del model de finançament que serà feliçment substituït per l’acord que el Molt Honorable President de la Generalitat ens ha presentat.

Mentre el PP diu que tot és culpa de l’Estatut, CiU afirma que l’Estatut no es compleix.

Mentre el PP diu que hem fet ballar a tota Espanya a ritme de sardana, CiU diu que el PSC s’ha plegat al PSOE.

Mentre el PP acusa Zapatero d’haver-se sotmès al xantatge d’Esquerra Republicana, CiU acusa Esquerra d’haver-se venut al PSOE.

Escoltin Javier Arenas: “Nada de lo que está sucediendo habría pasado sin el Estatuto de Cataluña”.

Escoltin Cristóbal Montoro: “Este modelo responde a un chantaje político, el de ERC, para mantener el tripartito de Cataluña”.

Escoltin el President de la Xunta de Galícia Alberto Núñez-Feijóo: “El modelo responde a la necesidad de que el Gobierno de Cataluña mantenga el tripartito y a que el PSOE necesita el apoyo de los 25 escaños del PSC y de los tres de ERC en el Parlamento”.

Escoltin Gerardo Camps, conseller d’Economia de la Generalitat valenciana: “Simplemente hemos venido a hacer un papelón porque el modelo ha sido pactado de forma bilateral”.

¿En què quedem?

CiU i PP no només es van posar d’acord per votar les dues investidures de José María Aznar i el sistema de finançament del 2001, sinó que semblen haver-se posat d’acord també per criticar el nou model, des de posicions oposades, sí, però amb l’objectiu comú de desgastar els governs de Catalunya i Espanya.

La crítica d’il•legalitat és particularment nociva. Si les lleis no es compleixen i si les institucions no fan complir les lleis, ¿on queda l’Estat de dret?

És cert que aquest acord hagués hagut d’arribar l’any passat, abans del 9 d’agost. Però també és cert que si hagués arribat l’any passat hagués entrat en vigor l’1 de gener de 2009. I que l’acord que avui discutim també serà efectiu amb data 1 de gener de 2009.

¿Què exigia l’Estatut en matèria de finançament?

Sobretot una cosa fonamental, que una part de l’esforç fiscal que fem els catalans es quedés a Catalunya.

Per primer cop a la història, i des del primer moment, Catalunya es podrà beneficiar, en forma de millors serveis públics, d’un part dels impostos que els catalans paguem. Repeteixo, per primera vegada a la història, i des del primer dia.

I perquè això sigui possible ha calgut revisar radicalment els mecanismes d’anivellament, per tal d’acabar amb la injustícia que es produïa amb el sistema vigent: els que aportàvem per sobre de la mitjana no rebíem, com succeeix a tots els països del món, per sobre de la mitjana.

I això és precisament el que s’ha aconseguit.

També hem aconseguit reduir el desequilibri vertical del sistema.

Mentre els ingressos fiscals de l’Estat creixien més que els de les Comunitats Autònomes, les despeses dels governs autonòmics, responsables de serveis tan essencials com la sanitat o l’educació, augmentaven molt més que les de l’Estat. Aquesta situació es traduïa en una evident insuficiència financera de les autonomies. Ara, hem reequilibrat la balança.

Per això hem acordat que l’Estat faci una important injecció econòmica de recursos. Més d’11.000 milions d’euros per al conjunt de Comunitats Autònomes.

Un dels altres arguments que es fa servir des de l’oposició és també ben curiós. És l’argument segons el qual ara hauríem acceptat un acord que havíem rebutjat el gener. Cosa que no és certa i és ben fàcil d’explicar.

El gener el grau d’anivellament del que es parlava era del 80% i en l’acord que estem discutint és del 75%. Més equitatiu, i suficient per garantir que tots els governs autonòmics disposin del mateix volum de recursos per habitant per atendre els serveis bàsics de l’Estat del benestar, tal com estableix l’Estatut.

Per primer cop, la solidaritat no perjudicarà aquells que més la practiquen. I es canalitzarà a través de mecanismes més transparents que permetran visualitzar el flux de recursos entre els diferents territoris i acabar, de passada, amb alguns prejudicis interessats que res tenen a veure amb la realitat.

El gener l’Estat estava disposat a afegir 8.000 milions d’euros més al sistema, mentre ara la seva aportació serà superior als 11.000 milions d’euros.

El gener el model no preveia la millora del finançament de competències específiques de Catalunya com els mossos d’esquadra o les institucions penitenciàries. Ara, en canvi, els recursos destinats a aquests serveis milloraran en 583 milions d’euros.

I, finalment, la garantia que Catalunya se situaria, per primer cop a la història i des del primer dia, per sobre de la mitjana, el gener això senzillament no es contemplava. Només cal fer un cop d’ull als papers.

Ens trobem, doncs, davant d’un nou model que es deriva directament de les exigències estatutàries.

Un model que és alhora solidari i equitatiu. És just. És federal.

Produeix uns resultats molt semblants en termes d’anivellament als que s’obtenen a la República Federal Alemana. Recordin que dèiem que era una de les nostres referències bàsiques.

L’acord assolit contribueix a reduir el nostre dèficit fiscal i redueix també les diferències existents entre les Comunitats de règim comú i les de règim foral. Reducció del dèficit fiscal en gairebé dos punts. Per cert, amb l’anterior model s’havia aconseguit reduir-lo en… dues dècimes!

Deia que no s’havia complert amb el termini del 9 d’agost de 2008. I, en efecte, no es va complir el termini perquè el Govern de Catalunya va dir no. Com va dir no també el desembre de 2008 i el gener de 2009. Perquè el Govern de Catalunya no estava disposat en cap cas a acceptar un model de finançament que no respectés escrupolosament l’Estatut. I el Govern es va plantar, sí. Gairebé un any. Més que mai.

I això va causar una important tensió entre els socialistes catalans i el conjunt dels socialistes espanyols, sí. Però no vam fer caure el Govern d’Espanya. Vam tibar de la corda però el nostre objectiu no era trencar-la, era obtenir el millor resultat. Tal com hem fet. Alguns en canvi creien que l’objectiu era fer caure el govern del PSOE. Nosaltres no.

Sabem el que suposaria un Govern del PP. Ja han dit que ells canviarien el model acordat, que l’Estat no hi hauria d’haver posat tants diners, i que no s’haguessin hagut d’acceptar les exigències catalanes. Els reptem a que diguin quant de menys hauríem de rebre. I aprofito per rebutjar des d’aquí la campanya indigna que pretén enfrontar unes Comunitats contra altres, i que busca excitar els prejudicis anticatalans.

Escoltin Antonio Beteta, conseller d’Economia de la Comunitat de Madrid: “Para conseguir que un catalán valga lo que dos madrileños ha habido que torturar mucho las cifras”.

Escoltin Javier Arenas: “Es una bofetada al millón de parados en Andalucía”.

També resulta curiós sentir responsables del PP de Catalunya dient que Catalunya rebrà menys del que necessita, quan el PP de la resta d’Espanya crida a cor que vols que Catalunya està rebent massa. Caldria que s’ho fessin mirar.

La tenacitat i fermesa del President i del Govern ha estat en tot moment acompanyada per l’ambició dels tres partits que li donen suport, el concurs dels quals ha estat decisiu particularment en la fase final de la negociació.

Ens hagués agradat comptar també amb el suport del principal partit de l’oposició, protagonista del procés estatutari. Això ens hagués donat més força. Però no ha estat possible; el partidisme i el tacticisme es van imposar precisament en la fase més delicada del procés, en aquests darrers mesos. I ho lamentem.

És trist que abans de conèixer l’acord ja hi hagués pressa per desqualificar-lo. Massa prejudicis, massa tacticisme, massa partidisme.

També lamentem que el principal partit de l’oposició hagi dedicat més esforços a criticar el Govern català que en denunciar la posició dels que s’oposen a aquest model per considerar-lo excessivament favorable a Catalunya.

En una força amb vocació de govern ha mancat la ponderació necessària, el sentit de país.

No voldria allargar-me en excés parlant de xifres. Però potser val la pena recordar algunes. Per exemple, el guany que representa el nou model en el primer any, 2.151 milions d’euros. Amb el nou model guanyarem en un any el que vàrem trigar sis anys a guanyar amb el model vigent.

I no fem jocs de mans. Parlem de guanys, és a dir, descomptem l’increment que s’hagués produït encara que no hagués canviat el model.

Guanys el 2012, entre 3.687 i 4.028 milions d’euros. És una forquilla raonable en funció de l’evolució dels ingressos tributaris. És una forquilla, sí, però això no significa, com alguns volen fer creure, que no hi hagi res segur, que tot depengui de l’evolució de la situació econòmica o de la benevolència de l’Estat. Catalunya rebrà, l’any 2012, 3.687 milions d’euros addicionals. Insisteixo. Aquesta quantia es desprèn directament de l’acord, forma part del contracte que hem signat amb l’Estat i està assegurada.

I que no s’intenti confondre a ningú: el fet que la projecció de guanys del nou sistema s’estengui fins al 2012 no implica que l’Estatut no es compleix fins al final del període, perquè l’Estatut es compleix des del primer dia, perquè situa Catalunya per sobre de la mitjana des del primer dia.

Si en un índex de base 100, ara ens trobem a 94, amb dades del 2007, arribarem a 102.6 el 2009, a 103.4 el 2010, a 104.2 el 2011 i a 105.6 el 2012. Ja el primer any de vigència del sistema guanyarem més de 8 punts en posició relativa. Ens situa des del primer moment per sobre de la mitjana, és a dir, per sobre de 100. Allò que mai s’havia aconseguit. I això és el que exigia l’Estatut. Un sistema solidari, sí, però just també amb els que practiquem la solidaritat.

Hi ha d’altres elements del nou model que val la pena subratllar. Un és la seva voluntat d’estabilitat. Cada any es revisaran les variables bàsiques, com la població o la capacitat fiscal, i cada cinc s’ajustaran els paràmetres estructurals del sistema. No podrà tornar a passar que més d’un milió dues-centes mil persones hagin quedat fora del sistema a causa de la pretensió de “definitiu” que tenia el model acordat el 2001, calculat sobre la població del 1999 i sense possibilitats d’actualitzar-la.

També cal subratllar elements de lleialtat institucional. Com el rescabalament de la supressió de l’impost del patrimoni o la impossibilitat que els regals fiscals d’unes Comunitats siguin compensats per l’esforç fiscal d’altres.

L’acord, a més, també fa un pas endavant a l’hora de fer més responsables les Comunitats autònomes davant dels seus ciutadans. La Generalitat podrà decidir sobre els elements essencials dels seus impostos i dissenyar, així, una política fiscal pròpia que s’adapti a les necessitats de les nostres empreses i de la nostra gent.

Finalment, senyor president, senyores i senyors diputats, aquest és un acord que posa el futur a les nostres mans. Els ingressos de la Generalitat provindran gairebé íntegrament dels impostos que paguem els ciutadans de Catalunya. Un 25% dels tributs recaptats a casa nostra repercutirà directament en més i millors serveis per als nostres ciutadans. Dit d’una altra manera: el nou model ens incentiva a créixer. El nou model ens fa dependre, com mai, de la nostra capacitat per espavilar-nos, per esforçar-nos, per donar el millor de nosaltres mateixos.

De tot això ens en felicitem. I felicitem al Govern que ho ha fet possible, als partits que li han donat suport, al Govern d’Espanya que ho ha acceptat i a les Comunitats Autònomes que han estat finalment al nostre costat per capgirar una situació injusta, fruit del pacte entre CiU i PP de l’any 2001.

Finalment hem pogut aixecar la feixuga hipoteca del 2001. Això sí que era tenir el país hipotecat. Hipotecat per un model injust, que no preveia mecanismes d’actualització i revisió. Hipotecats per uns guanys molt inferiors als previstos. Hipotecats és dir poc. Teníem les mans lligades a l’esquena i no podíem aprofitar la nostra superior empenta econòmica. Sentir a segons qui parlar d’hipoteques em sembla un clamorós sarcasme.

El Govern ha demostrat que sabia dir no quan calia. I també ha demostrat el coratge de dir sí. Sí, no només perquè el model acordat és molt millor a l’acordat l’any 2001, aquell qualificat d’històric i definitiu per vostès. Sí, perquè per primera vegada es blinden part dels ingressos tributaris que paguem els catalans. Sí, perquè per primera vegada els que més paguen no seran els que menys rebin. Sí, perquè hem capgirat la lògica d’un model injust a partir dels sistemes federals que ens inspiren.

Molt Honorable Sr. President, sí. Té el nostre suport per haver arribat a aquest acord. Ha fet honor a les seves responsabilitats. I el seu Govern ha fet un gran servei al país. La majoria parlamentària així li reconeix.

Gràcies, Sr. President, senyores i senyors Diputats.

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SENTÈNCIA DEL TRIBUNAL CONSTITUCIONAL

Parlament de Catalunya, 16 de juliol de 2010

Sr. president, senyores i senyors diputats,

Pujo a la tribuna amb motiu d’un debat important sobre un tema molt transcendental pel futur del nostre autogovern.

Probablement la proximitat de les eleccions al Parlament de Catalunya i també les diferències de fons pel que fa als projectes nacionals dels partits amb representació parlamentària, no ens permetin avui donar la resposta contundent, unitària i complerta que mereix la sentència del Tribunal Constitucional sobre el recurs presentat pel Partido Popular contra l’Estatut d’Autonomia de Catalunya, ratificat en referèndum pels ciutadans i ciutadanes del nostre país.

Un problema tan greu no se soluciona amb un ple, una resolució, en una dia, una setmana o un mes.

Tot i que existeix aquest risc, crec que seria encara més perillós un escenari en el qual pretenguéssim negar allò que ens separa i tampoc no fóssim capaços de posar l’accent en allò que ens uneix.

Precisament per això vull començar la meva intervenció fent un tribut a la tasca desenvolupada pel President de la Generalitat des del moment en que es va conèixer que el Tribunal Constitucional havia dictat sentència a través d’una declaració institucional, que el meu grup parlamentari va subscriure sense reserves. Com subscriu avui la seva intervenció d’aquest matí.

El President Montilla va afirmar des del primer moment que rebutjava el contingut de la sentència, tot i que, lògicament, com a persona respectuosa de l’Estat de dret i de les institucions en què s’organitza, manifestava la seva disposició a acatar-la. S’ha dit en moltes ocasions i no està de més reiterar-ho, que acatar no vol dir necessàriament compartir. Que en democràcia existeix també el dret a dissentir de les sentències. I aquest és un dret que cal exercir amb contundència quan es tracta de sentències dictades per tribunals en una situació tan anòmala com la de l’actual tribunal constitucional espanyol.

El President Montilla va fixar de forma clara un full de ruta per donar resposta a aquesta sentència, un esforç de lectura conjunta de la sentència que ha donat lloc a l’informe dels experts, que saludo i reconec des d’aquí, un esforç de treball conjunt per acordar una posició comuna en defensa de l’autogovern que, a hores d’ara i lamentablement, no s’ha pogut produir, una crida a partits, sindicats i associacions a convocar una manifestació unitària que pogués anar encapçalada per les institucions del país i presidida per la senyera de tots. Com així va ser. Afortunadament.

Gràcies, president, per haver mantingut des del primer moment una resposta digna i ferma a una sentència que mai no s’hagués hagut de produir. Gràcies per no haver fet partidisme i per haver pensat sobretot en el país. Tant de bo tots fóssim capaços de fer-ho sempre.

Gràcies, president, per defensar fermament les teves conviccions, encara que això de vegades ens generi algun problema als teus. El President Maragall ens va preparar per moments així.

Curiosament, president, la vostra posició de dignitat i fermesa va merèixer el qualificatiu de “feixista” per part de la dirigent del PP, Sra. Dolores De Cospedal, a qui jo li suposava un millor coneixement del que ha significat històricament el feixisme en el nostre país i a tota Europa.

El nostre grup parlamentari ja havia fixat quina seria la seva posició un cop coneguda la sentència, en una data tan llunyana com el 28 de març de 2007 quan des d’aquesta mateixa tribuna jo els deia:

“L’Estat de dret, la legalitat i la política democràtica ens donen instruments per recuperar els elements que una eventual sentència desfavorable ens pogués fer perdre, perquè encara que el Tribunal Constitucional no ens donés la raó, nosaltres no perdríem les nostres raons, però només podem fer-les prevaler des del respecte a les institucions i a la llei. No trencant la baralla, per responsabilitat, per convicció, per interès, perquè no volem una fractura entre catalans, i tampoc una fractura entre catalans i la resta dels espanyols”.

Sr. President, senyores i senyors diputats, aquesta frase, pronunciada des d’aquesta mateixa tribuna el 28 de març de 2007, la repeteixo avui sense canviar ni una coma.

Per nosaltres l’Estatut no és mort, ni està ferit de mort, ni el camí del pacte constitucional del 1978 ha caducat, ni s’ha d’abandonar aquest rumb. No serà aquesta sentència la que ens faci canviar de conviccions ni de bandera. No a nosaltres.

Dels primers anàlisis que tenim de la sentència, sembla deduir-se que no haurem de retornar cap nova competència transferida, que no haurem de revisar l’acord de finançament, que no haurem de modificar el nostre model escolar basat en la utilització del català com a llengua vehicular, que els nostres símbols nacionals seguiran sent qualificats de símbols nacionals, i que TV3 i Catalunya Ràdio podran seguir emetent íntegrament en català. Ho dic per desmentir aquells que proclamen a tort i dret que l’Estatut està mort, per desmentir els que creuen que tot se n’ha anat en orris, tot cridant-los això sí al combat per recuperar allò que s’ha malmès. Perquè coses importants s’han malmès. Algunes materials, d’altres en el terreny dels sentiments. També en el terreny de la confiança i el respecte, com ens deia el President en la seva intervenció.

Som conscients que la sentència ha anul•lat completament un article de l’Estatut, n’ha mutilat tretze més i n’interpreta 27 més de forma restrictiva. Som conscients que la sentència debilita de forma significativa la funció constitucional de l’Estatut, oblida que és fruit d’un pacte polític entre la Generalitat i l’Estat, i està carregada de prevencions injustificades i injustificables. I cal denunciar-ho amb contundència.

Crec sincerament que la principal crítica a aquesta sentència és precisament que s’hagi produït. Molts ciutadans no entenen com s’ha pogut canviar així com així una llei tan laboriosament elaborada i que finalment els hi va ser sotmesa a referèndum. És el xoc de legitimitats del que parlava el president en el seu discurs.

Precisament per això hem de mostrar avui la nostra profunda indignació envers aquesta sentència i el tribunal que l’ha emès. No ho hauria d’haver fet per respecte a un acord entre el Parlament de Catalunya i el Congrés dels Diputats i el Senat, per respecte a la majoria absoluta de les Corts Generals que el van aprovar i per respecte als ciutadans i ciutadanes de Catalunya que van ratificar en referèndum l’Estatut.

El Tribunal Constitucional no hauria d’haver dictat sentència per respecte a la plena i normal vigència de l’Estatut al llarg de quatre anys, al llarg dels quals l’Estatut ha estat objecte d’un intens desenvolupament normatiu, amb l’aprovació d’una cinquantena de lleis –només una d’elles recorreguda davant del Tribunal Constitucional–, amb una bona colla de noves competències ja transferides a la Generalitat (incloent-hi la inspecció de treball, la gestió del servei de rodalia o l’expedició del primer permís de treball als treballadors immigrants) i amb un nou model de finançament inspirat directament en l’Estatut i negociat directíssimament entre el govern de Catalunya i el govern d’Espanya, pel Conseller Castells.

El Tribunal Constitucional no hauria d’haver dictat sentència conscient de la seva anòmala situació. Incomplet, amb un dels seus membres recusat i amb quatre membres més que han vist artificialment prorrogat el seu mandat en més de dos anys i mig. ¿Per què no s’ha inhibit el Tribunal Constitucional? ¿Per què no ha dictat una sentència que avalés la plena constitucionalitat de l’Estatut, tenint en compte que tot el seu desplegament ulterior segueix subjecte al control de constitucionalitat? ¿Per què el Tribunal ha decidit imposar la seva visió a la del legislador, sense cap mena de deferència? ¿Per què ha decidit actuar sense respectar la voluntat popular expressada en el referèndum? ¿Per què el Tribunal ha decidit decantar-se per una interpretació restrictiva del pacte constitucional?

Des del meu punt de vista és obvi que ens trobem davant d’un exemple evident d’irresponsabilitat i d’absoluta manca de visió d’Estat. El Tribunal Constitucional no ha estat a l’alçada de la seva funció i ha provocat un problema polític i jurídic de conseqüències imprevisibles, que afecta també els altres Estatuts d’Autonomia que van inspirar-se en el nostre.

¿Saben per què estem tan indignats els federalistes? Precisament perquè la sentència ataca un dels fonaments, un dels nostres principis, el del pacte, el d’aprofundir en l’autogovern i en el reconeixement de la realitat plurinacional d’Espanya a través del diàleg i l’acord.

Potser alguns en el fons pensen que aquesta sentència revalida la vella i coneguda teoria del “peix al cove”. Ja ho dèiem, repeteixen ara. Parlen d’autogol, oblidant que si abans no s’havia abordat una reforma estatutària és per haver optat pel Partido Popular com a suport necessari. No per altres motius.

D’altres potser pensen que la sentència els ajuda a posar punt i final a l’etapa estatutària per donar el salt cap a la independència. No cal que digui que respecto aquesta opció i els que la defensen, i tampoc caldria que els hi digués que no la comparteixo.

Espero que s’entengui també que, sense voler minimitzar en absolut el contingut jurídic de la sentència i els seus efectes concrets, em preocupi molt més el fet que aquesta sentència demostra fins a quin punt se’ns vol fer llegir avui la Constitució amb uns ulls i un esperit ben diferent als de 1978. És motiu d’especial preocupació la lectura dels vots particulars de la sentència redactats per magistrats proposats pel PP. Afirmen sense embuts que l’Estat de les Autonomies és merament un procés de descentralització o neguen el propi concepte d’autogovern o el fet de considerar que la Generalitat sigui també “Estat”. És evident que es tracta de vots particulars que consideren que la sentència no ha estat prou contundent contra l’Estatut. Si haguessin prevalgut, l’Estatut hauria estat, llavors sí, liquidat políticament i jurídicament.

Ara toca respondre políticament a la sentència, acatant-la, sí, però mostrant clarament la nostra disconformitat. Mantenint el nostre compromís de defensa del contingut íntegre de l’Estatut i de desplegament en plenitud del seu potencial d’autogovern. Exigint la lectura àmplia, generosa, conseqüent i fidel del pacte constitucional de 1978 per impulsar l’evolució federal de l’Estat de les Autonomies.

El fet que el Tribunal Constitucional hagi decidit modificar allò que va acordar el Parlament de Catalunya amb el Congrés dels Diputats i el Senat, que va ser aprovat per majoria absoluta de les Corts Generals i que va ser ratificat pels ciutadans i ciutadanes de Catalunya, ha tornat a posar sobre la taula una qüestió ben delicada: l’encaix de Catalunya a Espanya. I posa de manifest una clara regressió política que pretén consagrar una interpretació restrictiva del pacte i del text constitucionals. I això té conseqüències polítiques que van molt més enllà del contingut concret de la sentència. Unes conseqüències que expliquen el per què els federalistes estem, en el fons, més indignats que altres per aquesta sentència. La sentència sembla voler arxivar per sempre la via federal. Deixaria viva la via autonomista, sobiranista o independentista però diria que el federalisme a Espanya no hi cap. I nosaltres no podem acceptar-ho, no podem admetre que la seva sentència impliqui la fi del nostre projecte polític ni la mort dels nostres ideals.

L’altre dia, en un curiós debat a TV3, algú afirmava, en referència al procés estatutari, que “això ha acabat malament, molt malament”. Jo discrepo radicalment d’aquesta interpretació perquè crec que “això no ha acabat”. A Catalunya mai no li diu quan acaben les coses. En tot cas quan comencen, però no quan acaben. Espanya no ha donat un cop de porta a Catalunya com alguns defensen, entre d’altres coses perquè ni Catalunya ni Espanya són realitats homogènies, per bé que de vegades parlem d’una i altra com si es tractés de dues persones. A vegades aquesta personalització del país i del sentiment personal ens porta a excessos. I perquè la sobirania del poble espanyol resideix a les Corts Generals que van donar el seu suport per majoria absoluta a l’Estatut que després va referendar la ciutadania de Catalunya. L’intèrpret constitucional no és el titular de la sobirania popular. No vulguem confondre el nostre poble identificant un tribunal deslegitimat, parcial i polititzat amb una expressió de rebuig de tota Espanya cap a Catalunya. No és Espanya la que ha dit no. Per això la interpretació constitucional restrictiva d’aquest Tribunal ha de canviar, com el propi Tribunal, per permetre el desenvolupament de l’Estat de les Autonomies en un sentit federal, interpretant allò que els constituents van escriure.

Els socialistes de Catalunya ens fixem dos grans objectius: refer el pacte estatutari i enfortir el pacte constitucional: volem l’Estatut, tot l’Estatut i desenvolupar en plenitud tot el potencial d’autogovern que conté. Per això demanem també enfortir el pacte constitucional perquè, certament, aquest Tribunal Constitucional n’ha fet una interpretació restrictiva, que contrasta, per exemple, amb la decisió d’anul•lar parcialment la LOAPA, acordada entre UCD i PSOE, que va decidir un Tribunal Constitucional ben diferent d’aquest. El qual demostra que la doctrina constitucional pot variar en el temps i no necessàriament ha de ser aplicada sempre en perjudici de les aspiracions nacionals de Catalunya.

Enyorem els temps en els que nacionalitat i nació eren sinònims, quan intel•lectuals de la resta d’Espanya no tenien cap problema en parlar de “nació de nacions”. Són temps que cal reivindicar, recuperar i actualitzar. Sembla que coses que eren possibles immediatament després de la transició hagin esdevingut avui impossibles, a causa de la regressió política del PP, avui més proper a l’antiga Alianza Popular que a la extinta UCD. Però també a causa de les febleses i mancances dels progressistes espanyols que obliden de vegades una de les seves tradicions més riques, la federal, i es mostren acomplexats davant el neocentralisme i el patrioterisme de la dreta conservadora espanyola. Certament els nacionalistes de vegades aconsegueixen l’acomplexament dels que no ho són. També aquí, a casa nostra.

Però abans de seguir permetin-me un petit parèntesi: intentar posar al mateix sac al PSOE i al PP només té una explicació, que és una evident mala fe. El PSOE va fer possible l’Estatut mentre el PP ha volgut liquidar-lo. El PSOE ha obert portes al català mentre el PP les vol tancar.

Nosaltres ens neguem a que una sentència emesa en un moment determinat per un tribunal determinat en una situació especialment anòmala signifiqui la fi de la història en comú dels pobles d’Espanya o impliqui retornar a una Espanya de matriu únicament castellana.

Per a nosaltres l’Espanya possible i desitjable és l’Espanya plural. L’Estat que volem és l’Estat federal. No volem renunciar a l’ideal de fraternitat entre els pobles, ni a un projecte espanyol compartit, ni a un projecte europeu compartit. Som conscients de les dificultats i dels riscos. D’un distanciament emocional entre Catalunya i la resta d’Espanya que la sentència agreuja. I també dels riscos d’una fractura interna a Catalunya. Que hi són. A aquells que volen canviar la senyera de tots per una altra bandera, els diem que s’assegurin abans que la nova bandera uneixi a més gent que la vella. Que pensin que si reformar l’Estatut necessita de l’acord de dos terços del Parlament, no convé impulsar un referèndum per la independència amb un vot de diferència a la Mesa del Parlament. I menys encara si per fer-ho es pretén desconèixer la legalitat vigent.

Els socialistes catalans refermem el nostre compromís federal conscients que el catalanisme té dues grans opcions de futur que lògicament, contenen, una i altra, tants matisos com es vulgui: o bé treballar per un millor autogovern en el marc espanyol (assegurant el ple desenvolupament de l’Estatut votat pels ciutadans i ciutadanes de Catalunya i l’evolució de l’Estat de les Autonomies en un sentit federal) o bé preparar el camí per a la independència de Catalunya, la secessió de la resta d’Espanya, amb la voluntat que Catalunya esdevingui un nou Estat que hauria d’aconseguir la seva integració a la Unió Europea.

Certament, o bé Espanya es reconeix plenament com plural i diversa, o pot esdevenir un marc fracassat per a la convivència entre els pobles que l’integren. Tot depèn si l’actual reacció autoritària, centralista i uniformitzadora que proclama el Partido Popular esdevé irreversible, o si s’és capaç d’avançar en la via del desenvolupament dels nous Estatuts, prenent el federalisme com a guia per a la solució dels problemes pendents i dels que en el futur es puguin plantejar; un federalisme adequat a la realitat plurinacional, pluricultural i plurilingüística d’Espanya.

Catalunya només es pot sentir còmoda en l’Espanya plural, i només podrà seguir essent motor del desenvolupament econòmic, social i cultural d’Espanya, si pot ser ella mateixa i és reconeguda com a tal, si se li garanteix l’adequada dotació financera, d’infraestructures, inversions i participació en els centres de decisió, per a seguir essent una gran locomotora d’Espanya, una punta de llança europea des de l’euroregió Pirineus-Mediterrani, si es pot reconèixer millor en les institucions comuns de l’Estat (Senat, Tribunal Constitucional) i si pot fer sentir la seu veu i la seva llengua en les institucions espanyoles i europees, en un camí que tot just comença.

El socialisme català reclama més autogovern per a Catalunya a través del ple desenvolupament del nou Estatut, i més federalisme a Espanya i Europa. Per a avançar hem de tenir una idea clara de l’Espanya que volem construir, i amb quins aliats pretenem fer-ho. Per als socialistes catalans la prioritat és clara: un enfortiment de les posicions federalistes en el si de l’esquerra espanyola i, en particular, del PSOE.

Catalunya endins sembla clar que la millor resposta a la sentència hauria de partir de la unitat dels catalanistes. Ara bé, de la unitat catalana se’n parla molt però poques vegades l’hem vista. Per ERC, la opció és la independència; per CiU la opció sembla ser el concert econòmic i el dret a decidir, o fer de convidada de pedra a les reunions convocades pel president, de les que marxa abans d’hora; per ICV-EUiA la unitat passa pel federalisme plurinacional al que socialistes i Ciutadans pel canvi també aspirem; pel PSC la unitat passa per la defensa de la integritat de l’Estatut tal com el van votar els catalans i les catalanes, per desplegar en plenitud el seu potencial d’autogovern, per refer el pacte estatutari i enfortir el pacte constitucional. Davant d’aquesta disparitat d’objectius i prioritats no serà fàcil posar-nos d’acord, tot i que cal fer tots els esforços necessaris per aconseguir-ho. Però som conscients i no hem d’amagar que cap de nosaltres, tots nosaltres, renunciarem al nostre projecte ni a les nostres conviccions.

Temps hi haurà, els propers mesos, de confrontar projectes polítics per al futur de Catalunya i dels catalans. Temps hi haurà de parlar i per fer que parli el poble de Catalunya parli i ens doni un mandat per als propers anys. Però en aquesta hora, greu i exigent com deia el President de la Generalitat, crec que si una cosa ens hem d’exigir és claredat respecte del que proposem a la ciutadania.

I crec que, si una cosa ha tingut de bona la sentència, és que ajudarà a clarificar quines són les propostes que, avui, fan les diferents forces polítiques. Entenc que els representants d’Esquerra Republicana de Catalunya donen per morta la via estatutària i proposen emprendre sense embuts el camí cap a la independència de Catalunya. Els socialistes, ells ho saben bé, no compartim aquest camí. I si aquesta és una condició d’Esquerra per a formar qualsevol majoria, no podria ser amb nosaltres.

Els representants de Convergència i Unió parlen del dret a decidir, com a bruíxola que ens haurà de guiar els propers anys. Crec que hauran d’aclarir un pèl més de què estan parlant. Perquè si volen dir és que actuaran com a demòcrates i acceptaran allò que decideixi la majoria del poble de Catalunya, ho donem per descomptat això. Però aquesta mateixa setmana el líder de CiU, i avui ho ha reiterat, afirmava Artur Mas literalment “El camí estatutari i constitucional no ha donat els seus fruits, hem arribat al final de l’estació i hem de canviar de rumb. I que els catalans han de decidir per amplies majories cap a on volen anar”.

No acabo d’entendre què volen dir exactament aquestes paraules… ¿Que esperarà a que una majoria de catalans li diguin cap a on ha d’anar? ¿O que també opta per aquest trencament del marc estatutari i constitucional i que Catalunya pugui esdevenir un nou estat de la Unió Europea.

Si en això coincideixen els diputats de Convergència i Unió i els d’Esquerra Republicana, estan en el seu dret d’articular una majoria i pretendre iniciar un procés de separació d’Espanya. Amb nosaltres, repeteixo, que no hi comptin. Però vull afirmar la seva plena legitimitat per fer-ho.

L’únic que ens atrevim a exigir a tothom és claredat. Que s’expliqui clarament al poble de Catalunya quin és el camí que es proposa i quin és el full de ruta. Que es digui com es pensa que Catalunya s’ha de governar d’aquí fins allà. Amb quines eines, quines lleis, quin Estatut…

Els socialistes no hem apostat ni apostarem per la independència i la separació de Catalunya de la resta d’Espanya, sinó per una exigència radical de respecte per Catalunya, per la nostra dignitat, pel nostre Estatut, per la nostra voluntat d’autogovern, per la nostra llengua, per un finançament just i per la profunda implicació de Catalunya en la construcció d’un Estat federal per als pobles d’Espanya. Per als socialistes catalans primer és i serà Catalunya, però no una Catalunya permanentment irritada o desconcertada sinó una Catalunya constructiva, orgullosa de si mateixa i sense haver de decidir entre dues banderes, la de tots i la d’uns quants, per molts que siguin.

Aquesta és la nostra convicció. I creiem que aquest és el sentiment majoritari profund a la societat catalana. Reivindicant la pluralitat de projectes polítics, no només la dels partits que van participar en la construcció estatutària, sinó també PP i grup mixt, tots amb projectes legítims amb possibilitat d’ajuntar-se o separar-se en funció de les seves conviccions.

Insisteixo que la situació en la que ens trobem després de la sentència ens exigeix parlar clar, senyores i senyors diputats.

I parlar clar vol dir, d’entrada, acceptar que som davant la disjuntiva de decidir què proposen les forces polítiques catalanes per superar la situació generada per la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut.

Una disjuntiva que obre dos camins diferents:

O bé refer el pacte estatutari i reforçar el pacte constitucional

O bé optar per trencar el marc estatutari i constitucional.

Si aquesta és la disjuntiva els socialistes afirmem, sense dubtar-ho un instant, que la nostra opció segueix essent la de refer el pacte polític que va fer possible un Estatut que qui governava fins al 2003 no havia volgut emprendre.

La nostra opció segueix essent reforçar el pacte constitucional de 1978, sense renunciar a una futura reforma de la Constitució per dotar-nos d’un Senat federal i reconèixer de forma clara la plurinacionalitat. I sabem que això caldrà fer-ho també amb el PP i que no és cosa per demà mateix.

Segurament algun dia haurem de reflexionar si vam fer bé les coses en el moment de fer l’estatut, si va ser intel•ligent no comptar amb tothom. Si volguéssim reformar la constitució ho hauríem de fer amb el Partit Popular.

La nostra opció segueix essent participar activament des de Catalunya en la construcció d’aquesta Espanya plurinacional que es reconegui i es respecti a si mateixa en la seva diversitat.

La nostra opció segueix essent treballar per la majoria social de Catalunya que, avui, no veu incompatible el sentiment de doble pertinença a dues realitats nacionals que poden ser complementàries i que alguns només volen excloents.

Vaja, que es podia anar a la manifestació de dissabte passat i celebrar diumenge la victòria de “La Roja”. Com diuen els matemàtics sense solució de continuïtat.

La nostra opció segueix essent treballar des del realisme i l’ambició política per al nostre país, però concentrant les nostres energies en la superació de la crisi, la recuperació del creixement de la nostra economia i la preservació de la cohesió social del nostre poble. I de la seva unitat civil.

Nosaltres no actuarem enduts per la indignació o el malestar produïts per una sentència, proposant el risc de camins incerts. Ni falses dreceres, ni invents, ni sorpreses, ni passes enrere. A temps difícils, gent seriosa. Política seriosa. Pocs jocs de paraules. Saber on anem i amb qui hi volem anar. No crec que hi pugui haver major irresponsabilitat política que la de portar la ciutadania a un cul de sac disfressant-lo de drecera. No som partidaris de l’aventurisme polític.

Convindria també haver après alguns errors del llarg procés estatutari, abans de començar a treballar en la següent etapa: tenir clars els objectius que es persegueixen, que estigui ben fixat el lideratge del procés, la màxima unitat possible entre les forces polítiques catalanes, que els objectius fixats siguin àmpliament compartits per la societat catalana, que no introdueixin ni divisió ni crispació innecessàries entre la ciutadania, que la societat civil s’impliqui activament; també convindria haver calculat bé les forces de les que es disposi i les resistències a vèncer, i comptar amb les necessàries complicitats a la resta d’Espanya. Només així, amb seny, podrem vèncer qualsevol obstacle. I aquesta sentència n’és un de ben important.

Acabo resumint el que creiem que cal fer en tres eixos:

• aixecar la nostra veu, expressar la nostra indignació, el nostre malestar, la nostra disconformitat amb la sentència, tot i acatar-la

• refer el pacte estatutari posant en marxa tots els mecanismes polítics, jurídics, legislatius i de cooperació institucional per desenvolupar el potencial d’autogovern contingut en l’Estatut votat pels ciutadans i ciutadanes de Catalunya

• enfortir el pacte constitucional de tal manera que les institucions espanyoles reconeguin la realitat nacional de Catalunya, el nostre autogovern, les nostres institucions, els nostres símbols, la nostra llengua i la nostra cultura, el nostre dret civil i la nostra tradició jurídica i un finançament just.

Aquest és el compromís del PSC, al Parlament i a totes les institucions en les que estem presents.

Moltes gràcies, Sr. President, senyores i senyors diputats.

3. FEDERALISME

¿ES EL FEDERALISMO COSA DE INGENUOS?

El País, 6 de desembre de 2004

Los federalistas somos para muchos un incordio que requiere grandes dosis de paciencia, y para no pocos somos el peor adversario de los tópicos en los que asientan sus ideas. Eso explica, entre otras cosas, que el president Maragall sea criticado por su asistencia a la celebración del 12 de octubre en Madrid y, en sentido opuesto, sea denostado por su asistencia a la final del Mundial B que ganó la selección catalana de hockey en Macao. Por cierto, quienes le criticaban por su presencia en Macao tampoco se distinguieron por reconocer la significación de su presencia en Madrid el día de la Fiesta Nacional de España.

Vamos al fondo de la cuestión. ¿Por qué el federalismo incomoda tanto a los nacionalistas catalanes como a los nacionalistas españoles? ¿Por qué unos nos ven como traidores y otros como ‘botiflers’? Parece evidente que nuestra “traición” consiste en estar convencidos de que ni Cataluña ni España son identidades nacionales homogéneas, y de que dos o más naciones pueden convivir fraternalmente en un mismo Estado. Para un nacionalista, a una nación corresponde un Estado y a un Estado corresponde una sola nación, y toda nación debe procurar obsesivamente su homogeneidad interna. Sólo hay que ver cómo fruncen el ceño unos y otros cuando escuchan que España es una nación de naciones. O que Cataluña es una nación que comparte Estado con otras naciones y comunidades autónomas.

Federalismo viene de pacto. Y es precisamente ese concepto de pacto el que incomoda a los nacionalistas. ¿Se pueden pactar temas tan sensibles como el de las banderas, los himnos, los símbolos, las lenguas o las selecciones deportivas? Nosotros estamos convencidos de que sí. Los nacionalistas no sólo están convencidos de lo contrario, sino que se alimentan del conflicto y consideran traidores a quienes están dispuestos a explorar el difícil camino del acuerdo. Olvidando que, por difícil que sea el camino del acuerdo, la vía del conflicto sólo conduce al desastre.

Como señalaba acertadamente hace días un editorial del diario EL PAÍS: “Tan malo es hacer política sólo con los sentimientos como ignorarlos. Cuando ocurre una de las dos cosas el conflicto es probable, y requiere de gran sabiduría intentar resolverlo sin provocar males mayores”.

El federalismo es unión y libertad, una filosofía política de fraternidad que se propone evitar el enfrentamiento entre sentimientos nacionales de distinto signo, la estéril discusión sobre soberanías originarias y una confrontación identitaria excluyente, para poder alcanzar un acuerdo político-institucional que haga posible el respeto y la lealtad recíprocas. El federalismo es una guía de soluciones prácticas a los problemas planteados por estructuras políticas complejas, especialmente las integradas por diversas realidades nacionales, y un conjunto de mecanismos para poner en práctica el principio de subsidiariedad.

Así, los federalistas pretendemos alcanzar un gran acuerdo que resuelva el encaje de Cataluña en España a través de la aprobación de un nuevo Estatut, de la introducción de reformas institucionales que permitan mejorar significativamente el funcionamiento del Estado de las Autonomías y que aseguren el reconocimiento del carácter plurinacional de España, y de la participación de la Generalitat en las instituciones europeas.

Si somos capaces de apartar la hojarasca de los falsos debates nominalistas que suelen ocuparnos en demasía, dos son las cuestiones principales a resolver mediante ese acuerdo: la consideración de Cataluña como sujeto político y un nuevo sistema de financiación.

¿Qué implica la consideración de Cataluña como sujeto político? Reconocer que la aspiración de la nación catalana al autogobierno no se funda sólo en textos legales, sino que responde a una voluntad afirmada continuadamente a lo largo de la historia; contribuir al fomento y la unidad de su lengua propia; respetar sin cortapisas el ejercicio de las competencias que ya tiene reconocidas y de aquellas que deban añadirse ahora fruto de la experiencia acumulada o de la aparición de nuevas necesidades; hacer posible su participación en las instituciones europeas; considerar a la Generalitat como institución del Estado, e impulsar mecanismos de participación y codecisión como un Senado federal, en los que las cuestiones forales, lingüísticas, culturales o correspondientes al Derecho civil propio deban contar necesariamente con el acuerdo de las comunidades autónomas directamente afectadas. Y eso no constituye privilegio alguno, es simplemente reconocer una realidad plurinacional, la realidad de España.

La ciudadanía de Cataluña no quiere ver limitada su ambición nacional a la gestión de sus intereses en el marco de sus competencias y de su territorio, no sólo quiere ser considerada protagonista de su presente y de su futuro, sino que quiere sentirse y quiere ser reconocida como copartícipe del proyecto español definido entre todos y participar activamente en la gran aventura europea.

La segunda gran cuestión es la revisión a fondo del sistema de financiación autonómica. Nuestro planteamiento en este sentido es claro: la ciudadanía de Cataluña quiere decidir sobre el destino de los recursos que genera, sufragando la parte que le corresponda de los gastos generales del Estado y manteniendo una aportación solidaria de recursos a las comunidades autónomas menos desarrolladas. A partir de estos principios, difícilmente rechazables, debemos encontrar una fórmula satisfactoria para todos, una fórmula solidaria que asegure a Cataluña los recursos para mantenerse como locomotora de España y que asegure su competitividad en la economía globalizada del siglo XXI.

Resolver adecuadamente y de forma acordada estas dos grandes cuestiones es imprescindible para garantizar la estabilidad de nuestro marco institucional en los próximos años. Quienes queremos hacer reformas en la casa de todos para hacerla más habitable y duradera debiéramos ser atendidos. Se evitaría así un fracaso que nos condenaría a los federalistas al limbo de los ingenuos, y que alentaría el presunto realismo de quienes quieren abandonar la casa común en cuanto puedan.

A VUELTAS CON EL NACIONALISMO

ABC, 18 de juny de 2005

Aunque parezca mentira, a estas alturas todavía es necesario exigir respeto para toda opinión que busque enriquecer el debate democrático. Lo digo porque, aun discrepando de muchos de los planteamientos recientemente defendidos por una plataforma de intelectuales catalanes, encuentro absolutamente inadmisibles las descalificaciones que han recibido por el hecho de publicar un simple manifiesto. Unas descalificaciones por desgracia parecidas a las que a veces recibimos los catalanistas por parte de quienes son incapaces de aceptar la realidad plurinacional de España.

No comparto el criterio de considerar que todas las fuerzas políticas catalanas son nacionalistas. Ni todos los que consideramos que Cataluña es una nación somos nacionalistas, ni tampoco son nacionalistas todos los que afirman que España es una nación. Defender ese criterio tampoco nos sitúa fuera de la Constitución española, pues siempre hemos considerado que nación y nacionalidad son sinónimos. Cabe recordar, por cierto, que ése era precisamente uno de los argumentos de quienes se oponían a incluir el término “nacionalidades” en la Constitución española de 1978 por entender que eso significaba renunciar a la España-Nación.

El PSC no es un partido nacionalista: nosotros no tenemos como objetivo la independencia de Cataluña, ni creemos que el sentimiento de pertenencia nacional sirva para distinguir a las personas, ni que la principal contradicción política sea la llamada cuestión nacional, ni que la soberanía resuelva por sí misma los problemas sociales de ningún país. Mantenemos desde nuestra fundación una relación federal con el PSOE que, por cierto, es objeto de crítica constante por parte de los partidos nacionalistas.

Los socialistas catalanes hemos rechazado siempre la idea de que una nación comporte una identidad nacional homogénea basada en razones étnicas, lingüísticas o culturales. Y no creemos imposible que dos o más naciones puedan convivir en un mismo Estado. Para los nacionalistas una nación sin Estado es una anomalía a corregir tan rápidamente como sea posible. Para los nacionalistas la existencia de dos naciones en un mismo Estado implica necesariamente un conflicto entre soberanías e identidades.

Defendemos desde nuestro catalanismo una relación federal entre Cataluña y España, precisamente porque no creemos que Cataluña y España sean realidades separables. Creemos que Cataluña es una nación plural y diversa, que la cultura catalana posee la riqueza de poderse expresar en diferentes lenguas, y creemos también que España es una nación de naciones en la que nadie tiene por qué negar o discutir su identidad a nadie. España es una nación de naciones que funda su unidad a partir del principio de igualdad de derechos entre todos los ciudadanos, y de la garantía del derecho a la autonomía de las nacionalidades y regiones que la integran. Por ello rechazamos la pretensión de quienes reclaman el ejercicio del derecho de autodeterminación, aplicable sólo a las antiguas colonias o a las situaciones de falta de democracia o de negación de derechos a las minorías nacionales.

Los socialistas catalanes, como la mayoría de ciudadanos y ciudadanas de Cataluña, consideramos absolutamente compatible la reivindicación de un mayor autogobierno para Cataluña con la voluntad de compartir un mismo Estado con todos los pueblos de España, con los que nos une una relación fraternal cimentada a lo largo de los siglos. Precisamente uno de los objetivos de las reformas que proponemos es que los catalanes sientan cada vez más suyo un Estado que reconozca sin temor su carácter federal y plurinacional.

Nuestra reivindicación de más autogobierno y mejor financiación persigue la voluntad de acercar el poder a la ciudadanía, el incremento de la justicia social y la plena consideración de Cataluña como sujeto político, es decir, como espacio ciudadano que quiere ser reconocido como tal y desea participar colectivamente en el diseño de un proyecto español común de modernidad y justicia.

¿Qué implica la consideración de Cataluña como sujeto político? No sólo aceptar su definición como nación, sino también reconocer que su aspiración al autogobierno no se funda en ningún texto legal sino que responde a una voluntad afirmada continuadamente a lo largo de la historia. Implica fomentar la lengua catalana como patrimonio cultural de todos los españoles, objeto de especial respeto y protección (art. 3.3 CE). Requiere respetar sin cortapisas el ejercicio de las competencias que ya tiene reconocidas y de aquéllas que deban añadirse ahora fruto de la experiencia acumulada o de la aparición de nuevas realidades como la inmigración o la Unión Europea. Precisa considerar a la Generalitat como institución del Estado y hacer posible su participación en las instituciones europeas. Y necesita del impulso de mecanismos de participación, integración y codecisión como un Senado federal, en los que las cuestiones forales, lingüísticas, culturales o correspondientes al Derecho civil propio deban contar necesariamente con el acuerdo de las Comunidades directamente afectadas. Y no creemos que ninguno de estos planteamientos constituya una demanda de privilegio alguno.

Estamos convencidos de que el federalismo proporciona soluciones para el mejor encaje entre Cataluña y España, entre otras cosas, porque supera el riesgo de confrontación entre identidades y una anacrónica discusión sobre soberanías originarias. Y también porque evita la ruptura de la sociedad catalana en función de la diversa identificación nacional de sus ciudadanos, uniendo a los que sólo pueden considerarse españoles si se respeta profundamente su catalanidad, con los que no conciben una Cataluña separada del resto de España. Nuestra idea es bien clara, no sólo no queremos irnos de España, sino que seguiremos trabajando para conseguir que la relación entre Cataluña y España sea cada día más sólida precisamente por estar basada en la libertad, el respeto mutuo y la solidaridad.

Tal y como he defendido públicamente, quizás el federalismo sea cosa de ingenuos, pero sigue siendo la mejor alternativa a la confrontación entre nacionalismos, que, al fin y al cabo, no son otra cosa que la expresión colectiva del egoísmo individual y el muro tras el que se esconden quienes tienen miedo a superar las diferencias nacionales, lingüísticas y culturales en una democracia pluralista avanzada.

EL PROYECTO DEL CATALANISMO FEDERALISTA

Público, 25 novembre de 2007

El catalanismo es un sentimiento cívico compartido, difuso y transversal, un sentimiento de aprecio por la tierra, la cultura, la historia y la lengua catalanas, que parte del convencimiento de que desde el autogobierno de Catalunya podemos construir una sociedad próspera y avanzada, libre, segura, justa y solidaria, un país en el que todos podamos desarrollar en plenitud nuestros proyectos de vida e intentar ser felices.

Por ello resulta ridículo el esfuerzo de Artur Mas y los suyos por intentar monopolizar el catalanismo y encerrarlo en las cuatro paredes de un único proyecto político, llevando hasta el extremo su vana presunción cuando afirman que quieren refundarlo como quien redecora su propia casa. Pero también debemos evitar otro error. El error de la radicalización estéril. Porque hay atajos que no llevan a ninguna parte. Y excesos de velocidad que se pagan caros.

Radicalizando a una minoría no movilizaremos a la mayoría. Contrariamente a lo que parecen querer algunos, no se trata de convertir a los nacionalistas en soberanistas o independentistas, sino de conseguir que el catalanismo sea atractivo para la inmensa mayoría, que se convierta en un sentimiento cívico ampliamente compartido, el proyecto nacional de la inmensa mayoría de los ciudadanos y ciudadanas de Catalunya. Este es el reto del catalanismo de hoy. En una sociedad que ha pasado, en un santiamén, de la Catalunya de los 6 millones a la de más de 7 millones y medio.

Precisamente uno de los méritos del catalanismo ha sido históricamente su carácter integrador, su capacidad de convertir en catalanistas a gente no nacida en Catalunya. Esta dimensión será todavía más importante en el futuro. El catalanismo sólo podrá prevalecer si es capaz de fabricar “catalanistas”. Y esto no se consigue ni por la vía de la imposición ni de la exclusión. Y todavía menos si, como propone Artur Mas, a partir de ahora ya no baste con vivir y trabajar en Catalunya para ser considerado catalán.

La gente apreciará el autogobierno si éste se asocia a buen gobierno. Del mismo modo, hace falta convencer a todo el mundo de la necesidad imperiosa de fomentar el conocimiento y la difusión de nuestra lengua, sin contraproducentes imposiciones. Si el catalán aparece como mera obligación administrativa, desaparecerá. Si es un instrumento de comunicación útil y prestigiado, prevalecerá. Si el autogobierno es visto como garantía de progreso, todo el mundo lo defenderá; si aparece estrictamente como el campo de batalla para dilucidar quién es más catalanista, se convertirá en algo estéril e inoperante.

La cuestión sobre el futuro del catalanismo se puede reducir a dos grandes perspectivas que, lógicamente, admiten muchos matices: o bien trabajar por un mejor autogobierno en el marco español (en base al desarrollo estatutario y de la evolución del Estado de las Autonomías en un sentido federal) o bien apostar por el soberanismo y la autodeterminación, preparando un “acto de soberanía” que separe a Catalunya del resto de España para constituir un nuevo Estado con la voluntad de incorporarse a la Unión Europea.

Ciertamente, o España se reconoce plenamente como plural y diversa o puede convertirse en un marco fracasado para la convivencia entre los pueblos que la integran. Todo depende de si se acaba imponiendo la actual reacción autoritaria, centralista y uniformadora que impulsa el Partido Popular, o de si se avanza en la vía de desarrollo de los nuevos Estatutos, tomando el federalismo como guía para la solución de los problemas pendientes y de los que en el futuro puedan plantearse; un federalismo adecuado a la realidad plurinacional, pluricultural y plurilingüística de España.

Catalunya sólo puede sentirse cómoda en la España plural, y sólo podrá seguir siendo motor del desarrollo económico, social y cultural de España, si puede ser ella misma y es reconocida como tal, si obtiene el “carbón” necesario (financiación, infraestructuras e inversiones) para seguir siendo una gran locomotora de España, una punta de lanza europea desde la euroregión Pirineos-Mediterráneo, si puede reconocerse mejor en las instituciones comunes del Estado (Senado, Tribunal Constitucional) y si puede hacer sentir su voz y su lengua en las instituciones españolas y europeas.

El socialismo catalán reclama más autogobierno para Catalunya a través del pleno desarrollo del nuevo Estatuto, y más federalismo en España y Europa. Ideas que son a la vez utopías posibles y caminos de progreso y libertad. Para avanzar debemos tener una idea clara de la España que queremos construir, y con qué aliados pretendemos hacerlo. Para los socialistas de Catalunya está claro por dónde hay que empezar: con una nueva derrota del PP en las próximas elecciones generales y con un reforzamiento de las posiciones federalistas en el seno de la izquierda española y, en particular, del PSOE.

Pero avanzar en esta dirección exige también que en el resto de España se muevan las cosas, que los sectores progresistas y de izquierdas, empezando por el propio PSOE, lejos de acobardarse ante la ofensiva patriotera y neocentralista de la derecha y la extrema derecha, afirme con valentía un proyecto español inclusivo en el que la cohesión no impida a los territorios más dinámicos seguir ejerciendo de motor y de vanguardia, en el que el pleno reconocimiento y el fomento de la diversidad cultural y lingüística no sea presentado de forma ridícula como amenaza para la pujante lengua castellana, y en el que los diversos grados de identificación nacional no impidan compartir el proyecto común de una España entendida como nación de naciones.

PRESENTACIÓ DEL LLIBRE “ESPÍRITU FEDERAL” DE PASQUAL MARAGALL

Ateneu Barcelonès, 4 de novembre de 2009

En primer lloc vull agrair l’editorial RBA per demanar-me que participés en la presentació d’aquest llibre.

Han de saber que la meva primera reacció quan m’ho van proposar va ser dir que no. I no ho deia per manca d’afecte a l’autor ni a l’editorial. I menys quan em van comentar quin era el contingut del llibre. La primera reacció va ser dir no perquè em veia incapaç d’afegir res a les reflexions del llibre, que ja coneixia perquè la majoria de les intervencions que conté les havia sentit el primer cop de ser pronunciades i, totes elles, les havia llegit després amb gran interès. Però, com els deia, no pensava que fos capaç d’afegir-hi res. Saber que també intervindrien en aquest acte Ferran Mascarell i Javier Pérez Royo, va esvair el meu temor perquè estava convençut, com així ha estat, que ells sí, hi afegirien valor.

Abans de seguir permetin-me una petita anècdota. Fa un parell d’anys, un editor amic em va demanar que escrigués un llibre. Jo, ben cofoi, li vaig dir de seguida que sí. I li vaig engegar: ja el tinc escrit! Podríem aplegar les meves intervencions parlamentàries, algun article i alguna conferència ja pronunciada. L’editor, bon editor i molt amable, em va dir: Miquel, els llibres que són reculls de conferències no funcionen.

Era, ara ho sé, un bon amic. Un llibre que recollís les meves conferències no hagués funcionat. El llibre que avui presentem, sí. Els diré més. És un llibre per llegir i per tenir. Per aprendre. Per entendre el que ha passat. I per saber què ha de passar. Hi ha un fil conductor rotund, clar. Ningú no dubta que el President Pujol ha tingut i té una idea de Catalunya. Després de llegir aquest llibre ningú no pot dubtar que el president Maragall ha tingut i té un projecte per Catalunya, per Espanya i per Europa.

Per tant i en segon lloc, gràcies novament a l’editorial, en aquesta ocasió per haver decidit publicar aquest llibre i per haver-ho fet en castellà. Qui vulgui saber què volíem, què volem i què voldrem, els catalanistes federals, ja sap on trobar-ho. Aquí. En aquest llibre.

Sóc dels que creu que en les presentacions d’un llibre, més que fer-ne un resum, el que cal és donar motius per llegir-lo. Convé que la gent el compri, el llegeixi, i com deia abans, el tingui, perquè hi pugui recórrer sempre que calgui.

L’autor, el president Maragall, en Pasqual, és un triomfador. Va guanyar la batalla de Barcelona, va acabar guanyant la batalla de l’alternança de les esquerres catalanistes i la batalla de l’Estatut. Certament aquesta és una batalla que encara continua. Però la iniciativa d’elaborar l’Estatut, la tenacitat per aprovar-lo, la paciència per negociar-lo i la valentia de defensar-lo són batalles guanyades pel president Maragall i els que d’una forma o altra, des de les files socialistes o des d’altres posicions polítiques l’hem acompanyat en el trajecte.

Crec que també el president Maragall, tot i que en algun moment del prefaci del llibre ell sembla dubtar d’això, ha guanyat també la batalla federal.

Permeteu-me que llegeixi un fragment de l’article “El diálogo con Cataluña” d’Andrés de Blas Guerrero, personalitat prou coneguda pels que ens interessem per l’encaix de Catalunya a Espanya i exponent d’unes posicions que, com comprovareu fàcilment, no són precisament les de Pasqual Maragall. L’article és de la setmana passada, del 28 d’octubre, i va sortir publicat a El País.

“Desde Cataluña se estaría ofreciendo otro modelo de “España plural” que formaría el núcleo del discurso catalanista a lo largo de los siglos XIX y XX y que todavía tendría significativos defensores en estos inicios del siglo XXI”. [Això, Pasqual, va per tu]

“Creo que los defensores de la nación y el Estado de España ajenos a la vida catalana tenemos que hacer un esfuerzo por superar algunas de nuestras justificadas reticencias a este otro modelo de España que se nos ofrece. A lo largo de nuestra vida contemporánea hemos conocido estrategias y tácticas para hacer más aceptable el proyecto nacionalista catalán. Hemos observado los esfuerzos de un catalanismo político por extender el discurso federalizante al conjunto de España. Y nunca hemos tenido la certeza de si se trataba de un avance hacia la “España plural” o de un movimiento que hiciese más fácil el objetivo maximalista del nacionalismo catalán”.

“El diálogo entre dos concepciones de España no se va a resolver con la imposición de una interpretación liberal española o de una visión “pluralista” por parte del catalanismo político. Sería necesario proceder a un compromiso que el grueso de los españoles creíamos haber alcanzado con la Constitución de 1978. Desde luego que el texto constitucional vigente es todo un desmentido de la supuesta inamovilidad en nuestras convicciones liberal-democráticas de signo hiperespañolista”.

En todo caso, si el diálogo debe ir más allá.. [sí, sí, he llegit bé]

“En todo caso, si el diálogo debe ir más allá, será cosa de ponernos a la labor. Pero lo que no pueden pretender nuestros interlocutores catalanistas es que el primer paso de este diálogo sea la aceptación lisa y llana de la totalidad de sus puntos de vista. Por supuesto que ellos tienen buenas razones a su favor, como nosotros las tenemos a favor de la defensa de la secular unidad nacional española. Ante unas posiciones encontradas de tal magnitud, solamente el diálogo paciente y reposado puede ser el tratamiento adecuado para el problema”.

Senyores i senyors, això ho dic jo: “el asunto no está zanjado”.

I que la batalla l’ha guanyat Pasqual Maragall, i no cap altra persona, queda demostrat, per exemple, si llegiu un llibre molt recent de Luis Fajardo Spínola editat per Civitas-Thomson Reuters, que es titula “¿Hacia otro modelo de Estado? Los socialistas y el Estado autonómico”. En aquest llibre, molt crític amb l’evolució de la política territorial dels darrers anys, s’explica com la tenacitat federal de Pasqual Maragall i el concepte d’Espanya plural abraçat de forma tímida per Zapatero han substituït la vella doctrina autonomista del socialisme espanyol.

Però la batalla federal, com la batalla per l’Estatut, no ha acabat. La meva tesi és que Maragall ha guanyat les dues batalles perquè va gosar plantejar-les i les ha guanyat fins avui en quant a resultats. Si a algú li’n faltaven proves em remeto a l’acord d’inversions públiques de l’Estat a Catalunya i al nou model de finançament autonòmic, impensables sense l’Estatut de Maragall.

Queden coses pendents, sens dubte.

Fins i tot hi ha avenços reversibles, sens dubte.

Però l’horitzó està fixat per Maragall, està escrit en aquest llibre.

Tres perles:

“No se trata solamente de que Cataluña sea una nación dentro del Estado español. Es que Cataluña tiene una visión propia de lo que es España. España es una nación de naciones y el Estado español, un Estado de carácter federal”.

“La propuesta de Cataluña se ha hecho con sentido de Estado y de España. Se ha hecho para seguir estando en España, para que decir España en Cataluña o Cataluña en España no provoque recelos ni aquí ni allá, y para poder tener sentimientos compartibles y compartidos”. [Tot això dit al Senat]

I això dit al Parlament: “El gran reto económico y político que tenemos: cambiar el marco en el que estamos. No solamente hablar de nosotros y ellos, no, no; es que nosotros somos ellos, también. Y en la medida en que lo somos, queremos cambiar un poco eso a lo que pertenecemos”.

Toma, castaña. Amb perdó.

La nació, les nacions d’en Pasqual són com la que descrivia Josep Pallach: “La nació no és per a nosaltres ni un fet diví, ni tan sols una dada indestructible de la natura humana. És un fet històric, social, sotmès a totes les sinuositats del fer i desfer dels homes”.

Ho he dit. Maragall és un guanyador. Va guanyar els Jocs, l’Estatut i també l’Alzheimer. Ja l’ha guanyat. Perquè li ha dit el nom a la cara. Primer li deia Eisenhower i ara Alzheimer. Li ha llençat el guant a la cara, amb la seva Fundació. I també ens repta als altres, a la seva família, als seus amics, als que ens considerem companys seus, a tots els ciutadans. Aquí em teniu, ens diu. Aquí la teniu, a aquesta malaltia. Jo la combatré, vosaltres la vencereu. Per això Maragall també ha guanyat aquesta batalla.

Ha guanyat perquè ha combatut i no ha defallit. Ha gosat dir a les coses pel seu nom. “A España la llamamos España, y al federalismo, federalismo”, diu. “España será federal o no será”. El combat i la victòria són seus. I ara, permeteu-me que us ho digui, i que ho digui davant seu, ara la feina és nostra. I el llistó, no cal dir, està ben alt.

Ha dibuixat el camí, l’ha descrit, hi ha posat els mots, i també anotacions al marge del mapa. Hi ha posat passió, tenacitat, somriure, paraula i fermesa.

Quin país aquest en que a la tenacitat se la titlla de tossuderia.

Quin país aquest en que l’audàcia se li diu maragallada.

Maragall ha guanyat perquè no s’ha resignat. Ha guanyat la batalla de les idees, i també el cor i l’afecte de moltes persones. Ha trencat motlles, s’ha anticipat, ha estat més sherpa que home de cordada. D’ell n’hem après quan coincidíem però també quan discrepàvem. I fe de Deú que hem discrepat.

També ha guanyat perquè de la teoria n’ha fet acció i de l’acció n’ha fet teoria. I també ha guanyat en haver recuperar part d’una història oblidada.

La història dels federals, la dels catalans federals i la dels castellans federals.

Aquí la teniu: “Contrariamente a lo que con frecuencia se afirma, los Reyes Católicos no hicieron la unidad española. No la hicieron ellos ni la ha hecho nadie, porque España no es ni ha sido nunca una, sino varia. La nación española, que por lo menos desde el Renacimiento existe como innegable realidad, ha sido en el pasado y sigue siendo en el presente un conjunto de pueblos”.

“La concepción nacional pluralista –una y varia a la vez– tiene, pues, en España hondas raíces que arrancan de su geografía, de sus primitovos pobladores y su desarrollo histórico, sin parangón con los de la vecina Francia, de la que tan terca como impropiamente nos hemos empeñado en copiar la idea nacional”.

“Entre el dogma de la España una y el que niega a España condición nacional, está la realidad viva de la nación española y de todos sus pueblos; y aunque hasta la fecha la idea de nación compuesta o de nación de naciones no había sido estudiada sistemáticamente ni expuesta como concepción teórica, su búsqueda en la historia conjunta de los pueblos hispanos nos descubre que desde hace mucho tiempo se estaba gestando en el espíritu de los españoles, donde a veces apunta espontáneamente”.

“Si España es una nación de naciones, la estructura del Estado a ella adecuado es naturalmente la federal, que permita y garantice el desarrollo de cada uno de sus pueblos dentro del conjunto, y el fortalecimiento de éste con el de sus diversas partes”.

Podria seguir llegint, però no cal. En Pasqual ja sap qui estic citant: Anselmo Carretero y Jiménez. Nascut a Segòvia, va viure molts anys a León, militant del PSOE, exiliat a Mèxic i, no cal dir, federalista.

Maragall és fill d’una història, de la que no solament no renega sinó que orgullosament reivindica. També amb això ens mostra un camí. No sempre fàcil, però un camí d’honor. La fidelitat als orígens. La voluntat d’arriscar, la duresa quan cal i la flexibilitat que convé. El jonc o el bambú. Canya i carícia, depèn.

Parlava en Pasqual de descentralitzar les institucions de l’Estat. I va veure en el seu mandat com s’instal•lava a Catalunya la Comissió del Mercat de les Telecomunicacions.

Ai làs, no hem vist encara la reforma del Senat, imprescindible en el model federal maragallià. La veurem, la farem. Espanya la necessita, més encara que Catalunya.

Estem veient el creixement de l’euroregió. Els ponts amb els territoris de la mateixa parla, com se digui, com li diguin, de parla catalana.

Estem veient el futur d’una nova Espanya en xarxa, abandonant l’esquematisme radial (també en això inadequada còpia de França), quan comença a bellugar el corredor mediterrani i s’alçarà l’aeroport amb gestió de proximitat i també empresarial, com Maragall l’ha volguda sempre.

Lluny i superat el 50-25-25, però sense arribar encara al 40-30-30 i no solament per culpa de l’Estat, ja m’enteneu.

Això és Maragall, ambició amb avenços. Vista llarga i treball a peu d’obra.

¿Serem capaços de prosseguir el camí? Ells ens regala, amb aquest llibre, el full de ruta. A nosaltres ens toca ara l’esforç i l’encert.

Moltes gràcies.

4. ECONOMIA I SOCIETAT XARXA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SITUACIÓ ECONÒMICA

Parlament de Catalunya, 16 de juliol de 2008

Gracies, Sr. President.

Senyores i senyors Diputats.

Vull en primer lloc agrair al Molt Honorable President de la Generalitat la seva compareixença a petició pròpia i la intervenció amb la que ha obert aquest debat. És així com se serveix l’interès de Catalunya. Mirant la realitat de cara. Sense defugir els aspectes negatius. Sense amagar-se al darrera de la manca de competències i recursos. No mirant tan sols a Madrid esperant a que escampi. Renunciant a la petita política plena de gesticulació, declaracions buides i alarmisme. Cercant consensos. Anant per feina. Com està fent el Govern de Catalunya. A començar pel seu president i sumant tots els esforços en una mateixa direcció.

La Conselleria d’Economia i Finances dissenyant l’estratègia i aconseguint l’acord amb els agents socials. La Conselleria d’Innovació, Universitats i Empresa, en permanent contacte amb el món empresarial, les universitats i els centres de recerca, impulsant el Pacte Nacional per a la Recerca i la Innovació. La Conselleria de Política Territorial i Obres Públiques, pitjant l’accelerador de la inversió pública i la llei de barris. La Conselleria de Treball millorant les capacitats del Servei d’Ocupació de Catalunya i les seves Oficines de Treball, donant suport a l’emprenedoria i millorant el nostre sistema de formació professional, en col•laboració estreta amb el Departament d’Educació. La Conselleria d’Agricultura, Alimentació i Acció rural, impulsant la renovació del camp català i la competitivitat del sector agroalimentari. La Conselleria de Medi Ambient i Habitatge, desenvolupant el Pacte Nacional per a l’Habitatge. La Conselleria d’Acció Social i Ciutadania impulsant les polítiques de suport a les famílies i el Pacte Nacional per a la Immigració. També els Departaments de Salut (amb la recerca biomèdica), Cultura (amb les indústries culturals i audiovisuals), Governació (amb la cooperació amb els Ajuntaments) i Justícia (amb un fort grau d’inversió). Aquesta és la prioritat del govern, de tots els Departaments: superar les actuals dificultats econòmiques amb la màxima rapidesa possible.

Un debat rigorós sobre la situació econòmica requereix evitar el partidisme. La ciutadania, amb raó, ni ho entendria ni ens ho perdonaria. Per tant, el nostre grup vol contribuir modestament a un diagnòstic real de la situació i a la recerca del consens sobre les polítiques bàsiques que ens han de permetre sortir de la crisi com més aviat millor i com més forts millor.

Hem de començar dient que aquesta és una crisi global, que té unes causes fonamentalment exògenes. Des de fa més d’un any la conjuntura econòmica internacional és negativa. Aquí tot just comencem ara a sentir els seus efectes. Però la crisi hipotecària als Estats Units ve de lluny i està provocant una important restricció del crèdit i de la liquidesa a nivell mundial.

Permetin que citi algunes dades. El preu del petroli. Recorden la crisi del 1993? El preu del petroli era de 17 dòlars/barril, 16 dòlars el 1994, 17 el 1995, 20.6 el 1996, 19 el 1997. Deu anys més tard, el 2007, el preu del petroli era de 54 dòlars/barril el gener i de 91 dòlars/barril el desembre. El gener de 2008 el preu del barril era de 92 dòlars i a finals de juny superava els 132. Avui 138. El 80% de l’augment de la nostra taxa d’inflació es deu a l’increment del preu del petroli i a l’augment del preu dels aliments.

A diferència de la crisi del 1993, ara no tenim cap control sobre la paritat de la nostra moneda, ni sobre els tipus d’interès. És la primera “crisi euro”. En una Europa que dubta. I permetin-me que per això celebri la ratificació ahir al Senat espanyol del Tractat de Lisboa.

El dilluns el Conseller Castells era rotund al respecte en la seva intervenció davant del Cercle d’Economia. Cito literalment: “No sé si hem parat massa atenció a que aquesta és la primera crisi important que pateix el nostre país en plena era de globalització i formant part de la zona euro. I això modifica, i de quina manera, el terreny i les regles del joc. Avui la capacitat d’actuació dels governs, també la del govern central, és limitada. No podem recórrer, com en el passat, a modificar el tipus de canvi per compensar les pèrdues de competitivitat derivades d’una major inflació o una menor productivitat, ni a utilitzar el tipus d’interès o les variables monetàries, per adaptar-les a la fase del cicle en que es troba específicament la nostra economia. L’única manera de mantenir i recuperar els nivells de benestar i prosperitat és millorant la nostra productivitat”. Acaba la cita.

Aquesta crisi està fent caure a molts del cavall del neoliberalisme. Ara tothom reclama regulació i intervenció dels poders públics. També a Estats Units. Amb Bush ocupant encara la presidència. Els mateixos que cridaven fa un any que l’Estat els feia nosa, avui demanen que intervingui. Benvinguts. Els adoradors de la mà invisible demanen ara intervencions més tangibles. Benvinguts.

Però el fet que la crisi sigui global, que les seves causes siguin fonamentalment exògenes i que la moneda única i l’autonomia dels bancs centrals resti marge de maniobra als governs no pot ser en cap cas una excusa per a la inacció. Com ho ha demostrat en la seva intervenció el president Montilla.

L’economia catalana té trumfos a la mà. El seu creixement sostingut al llarg de molts anys ha permès consolidar unes bases sòlides. Durant els darrers 12 anys el creixement mitjà del PIB ha estat del 3,5%, 1,3 punts per sobre de la zona euro. Avui, la renda mitja dels catalans és un 12% superior a la renda dels europeus de la zona euro. Un recent informe de l’OCDE diu que el sector industrial català presenta fortaleses competitives tant en activitats d’alta tecnologia com de mitjana i baixa tecnologia. L’atur és del 7% (l’any 1993 era del 20%). Els tipus d’interès estan al voltant del 6% (lluny del 10% de 1993). El grau d’obertura de l’economia catalana és del 70% en termes del pes de les importacions i les exportacions en el PIB. 15 punts per sobre d’Espanya. Catalunya representa el 29% de les exportacions espanyoles, i el 40% si mirem només les exportacions d’alt contingut tecnològic.

Recordem que l’Estat tenia un dèficit del 6% front el lleuger superàvit d’avui. Que el deute ha baixat del 62% al 36%. Per cert, potser això aconsella flexibilitzar alguns criteris d’estabilitat macroeconòmica per fer front a la crisi. Mantenir rígidament, dogmàticament, els criteris d’estabilitat pressupostària pot ser un greu error en moments de crisi. Hi ha empreses que poden superar la crisi si no es tanquen les aixetes del crèdit. A l’activisme de l’Institut Català de Finances, que caldrà seguir impulsant, caldria afegir-hi una major valentia de l’Instituto de Crédito Oficial que aprofito per reclamar des d’aquí.

També tenim la fortalesa que ens proporciona l’Acord estratègic amb els agents socials promogut pel Govern. Aquesta és la millor recepta per afrontar una difícil situació econòmica: iniciativa política, acció de govern i consens social.

Però també tenim algunes febleses. El sector immobiliari, el pes del qual és inferior a Catalunya que en el conjunt d’Espanya, està en una situació molt delicada, després de massa temps de posar al mercat un volum d’habitatges superior al que la nostra economia podia absorbir. Estem registrant un increment de l’atur, bàsicament en el sector de la construcció, però no només en aquest. Tenim episodis de deslocalització i tancament d’empreses. Però també d’empreses que s’instal•len aquí. I d’empreses catalanes que s’instal•len a d’altres països.

El nostre grup parlamentari dóna ple suport al govern en les línies d’actuació que el president ha plantejat. En les mesures que ajuden a contrarestar la caiguda de l’activitat econòmica. En les mesures de contenció i estalvi. En els pactes nacionals. En les mesures pal•liatives pels sectors socials que es poden veure més especialment afectats per la crisi. I en l’impuls a la transformació del model de competitivitat que necessita la nostra economia.

Lògicament, amb més recursos i el ple desplegament de l’Estatut estarem en millors condicions per fer-ho. Catalunya ha de fer un salt endavant en matèria d’infraestructures del transport i les comunicacions. Hem de poder treure el màxim profit del potencial dels nostres ports i dels nostres aeroports. Cal millorar les nostres xarxes de distribució elèctrica, les nostres interconnexions, la nostra capacitat de generar energies alternatives. Hem de resoldre definitivament els nostres problemes hídrics. Cal impulsar la reforma de l’educació i la formació professional. Cal apostar de forma decidida per la recerca i la innovació. Aquests són els objectius de la nostra acció de govern.

Però aquests són també objectius de país que requereixen també d’un cert grau d’unitat nacional. No s’espantin. No demanem a l’oposició que deixi de ser-ho ni d’exercir la seva funció. Però alguns d’aquests objectius requereixen d’unitat catalanista. I alguns d’ells requereixen també d’intel•ligència i coordinació en les nostres aliances i la nostra col•laboració amb forces polítiques d’àmbit estatal.

Sortir de la crisi econòmica requereix també d’exercicis de responsabilitat en l’aprovació dels pressupostos generals de l’Estat per a l’any vinent. No ens podem permetre perdre un any d’aplicació de la Disposició addicional 3a de l’Estatut. Sortir de la crisi és incompatible amb promoure inestabilitat política. Avançar en l’autogovern és incompatible amb fer el joc per activa o per passiva amb els que han impugnat el nostre Estatut o volen separar els nens a l’escola en funció de la llengua.

Acabo, Sr. President.

Atacar la crisi implica, en primer lloc, posar-se al costat dels que més la pateixen. Amb els que pateixen i patiran situacions d’atur. Amb els que han de fer front al cost creixent de les hipoteques. Amb els que veuen com es redueix la seva capacitat adquisitiva. Per això, Molt Honorable President de la Generalitat, voldríem també concrecions del seu compromís de mantenir el pes de les polítiques socials. Perquè no volem que els més febles hagin de pagar el cost de l’ajustament econòmic. Els de sempre no han de pagar pels errors, imprevisions i excessos d’uns pocs.

Afortunadament Catalunya té un teixit productiu potent, divers i competitiu, té uns empresaris que arrisquen i un sindicats responsables. Catalunya té els millors centres de formació i de recerca. Tenim la millor gent. Catalunya té capacitat d’emprendre, d’innovar i d’arriscar. Per això ens en sortirem. I crec que val la pena que la nostra intervenció acabi, precisament, amb aquest missatge de confiança.

Gràcies, Sr. president, senyores i senyors Diputats.

INTERVENCIÓ EN EL FÒRUM NOVA ECONOMIA

7 d’octubre de 2008

Molt bon dia, autoritats, senyores i senyors, amics i amigues,

Vull, en primer lloc agrair els organitzadors d’aquesta tribuna la seva amable invitació. Una invitació que em permet compartir amb tots vostès preocupacions i esperances sobre el present i el futur de Catalunya.

I, en segon lloc, vull agrair la Presidenta del meu grup parlamentari, la Vicepresidenta del PSC, la meva amiga Manuela de Madre, les seves amables paraules.

Crec que des de la política ens hem d’esforçar a donar pistes per a interpretar correctament la realitat i per a impulsar reformes en funció d’uns determinats valors que són compartits pels diferents projectes polítics. Els ciutadans tenen dret a entendre el què passa i els polítics l’obligació de contribuir a aquesta comprensió del món. Crec també, com Daniel Innerarity, que el principal retret que es fa a la política, i sovint amb molta raó, és la distancia entre paraules i fets, entre el que caldria fer i el que es fa. I que, massa sovint, s’expliquen les actuacions polítiques amb el fàcil recurs de dir que no hi ha altra alternativa.

Per això vull començar fent un ràpid esforç per situar-nos en aquest món que canvia i en la crisi que estem patint.

Quin és el món d’avui?

- L’any 2006, 1,3 milions de persones als Estats Units van completar el seus estudis universitaris, 3,1 a l’Índia i 3,3 a la Xina. El 100% dels llicenciats universitaris hindús parlen anglès. D’aquí 10 anys, el país amb més habitants que parlin anglès com a segona llengua serà…la Xina.

- Segons el Departament de Treball dels Estats Units, 1 de cada 4 treballadors canviarà de feina en aquest any. I un de cada dos ho farà en els propers 4 anys. Per cert, dades molt coincidents amb les del Departament de Treball de la Generalitat. Els nens americans que actualment es troben en edat escolar, hauran tingut entre 10 i 14 ocupacions diferents quan tinguin 38 anys. Aquesta veritable mutació del món del treball té conseqüències de molts tipus, entre elles les estudiades per Richard Sennett en el seu llibre “La corrosión del carácter”.

- La ràdio va trigar 38 anys en aconseguir una audiència de 50 milions de persones. La televisió ho va aconseguir en 13 anys. Internet en 4.

- La fibra òptica de tercera generació pot transmetre 10 trilions de bits per segon, és a dir, l’equivalent a 1.900 CDs cada segon, o a 150 milions de trucades telefòniques simultànies. Aquesta capacitat s’està triplicant cada sis mesos.

- A Catalunya, un 41,5% dels ciutadans són usuaris freqüents d’Internet i un 53,9% l’han usat en els darrers tres mesos.

- Pel que fa a les empreses, Catalunya és el país número u d’Europa en penetració de la banda ampla i el número sis pel que fa a les llars.

- Gairebé un 60% dels adults del nostre país no han acabat els estudis secundaris. I, per tant, molts no tenen gaire clar què es pot fer amb Internet. Hi ha un 39% de la població que ni fa servir Internet ni ho vol fer perquè no hi veu la utilitat.

- Estem formant a gent jove perquè faci feines que encara no existeixen, perquè utilitzi tecnologies que encara no s’han inventat, per solucionar problemes que encara ni se’ns han acudit. De les deu feines més sol•licitades en el món en l’any 2000, es preveu que cap d’elles ho sigui l’any 2010. Si no podem acompassar el sistema educatiu a la demanda estarem fallant.

- La comunitat llatinoamericana implantada a Barcelona ha crescut fins a multiplicar-se per tres en els últims 4 anys i ja representa un xic més de 200.000 ciutadans.

- Uns 300.000 musulmans residents a Catalunya van començar el passat 1 de setembre a celebrar el Ramadà.

- Els equatorians, romanesos, marroquins, xinesos, així com altres comunitats d’immigrants de la Unió Europea que han decidit escollir Catalunya per treballar, per viure i per formar les seves famílies, representen el 12% de la població.

Aquestes dades ajuden a situar-nos en una nova realitat. Desconèixer-la és estar abocats al fracàs. Sense una inversió més potent en capital humà i en recerca i innovació no anirem gaire lluny. Sense capacitat d’incorporar als nous vinguts, la nostra societat s’esquinçarà. Sense dominar l’anglès no serem competitius. Sense promoure la creativitat, estem abocats a una situació de greu dependència.

Aquest món nou que ens envolta està avui submergit en una crisi econòmica de grans dimensions.

Cal començar dient que aquesta és una crisi global, que té unes causes fonamentalment exògenes. Des de fa més d’un any la conjuntura econòmica internacional és negativa. Aquí tot just ara comencem a sentir els seus efectes. Però la crisi hipotecària als Estats Units ve de lluny i està provocant una important restricció del crèdit i de la liquiditat a nivell mundial. El 80% de l’augment de la nostra taxa d’inflació es deu a l’increment del preu del petroli i a l’augment del preu dels aliments.

A diferència de la crisi del 1993, ara no tenim cap control sobre la paritat de la nostra moneda, ni sobre els tipus d’interès. És la primera “crisi euro”. En una Europa que dubta, que té un banc central, com el tenen els Estats Units, però que no té un govern econòmic unificat, ni un president, cosa que sí tenen els Estats Units. Va ser un gravíssim error quedar-nos sense Constitució europea, i està essent un error la lentitud en adoptar i aplicar el Tractat de Lisboa.

Permetin que utilitzi paraules del Conseller d’Economia i Finances en una intervenció davant del Cercle d’Economia. Cito literalment: “No sé si hem parat massa atenció a que aquesta és la primera crisi important que pateix el nostre país en plena era de globalització i formant part de la zona euro. I això modifica, i de quina manera, el terreny i les regles del joc. Avui la capacitat d’actuació dels governs, també la del govern central, és limitada. No podem recórrer, com en el passat, a modificar el tipus de canvi per compensar les pèrdues de competitivitat derivades d’una major inflació o una menor productivitat, ni a utilitzar el tipus d’interès o les variables monetàries, per adaptar-les a la fase del cicle en que es troba específicament la nostra economia. L’única manera de mantenir i recuperar els nivells de benestar i prosperitat és millorant la nostra productivitat”. Acaba la cita. Alguns posen com a contradicció que un socialista faci de la productivitat la seva bandera. No és el nostre cas.

Aquesta crisi està fent caure a molts del cavall del neoliberalisme. Ara tothom reclama regulació i intervenció dels poders públics. També a Estats Units. Amb Bush ocupant encara la presidència. Els mateixos que cridaven fa un any que l’Estat els feia nosa, avui exigeixen que intervingui. Benvinguts. Els adoradors de la mà invisible demanen ara intervencions més tangibles. Benvinguts.

Realment no és el mercat el que ha fallat, és el fonamentalisme de mercat, el capitalisme de casino, el que ha fet una fallida total. Avui és el moment de defensar més que mai el model europeu de cohesió social, amb una regulació més exigent i polítiques econòmiques anticícliques, dins dels estrets marges dels que disposem. Això vol dir, entre d’altres coses, una fiscalitat responsable. No un desarmament fiscal de l’Estat. No s’hi val a reclamar baixades d’impostos quan l’economia va bé, per després reclamar la intervenció pública quan va malament. No es pot reclamar intervenció pública quan els negocis privats travessen dificultats i, en canvi, rebutjar els mecanismes de protecció social i de defensa dels sectors més febles. En això consisteix el socialisme democràtic que defensem, un projecte capaç de promoure el creixement econòmic i la competitivitat, basant-se en la cohesió i justícia social, cercant que la societat no es fragmenti a causa de les desigualtats.

Sempre ho he cregut, però amb la crisi que es desenvolupa davant dels nostres ulls resulta encara més evident, que deixar-ho tot en mans del mercat és acabar esguerrant-ho tot. No només perquè hi ha serveis que no poden ser tractats com a mercaderies, sinó perquè el mercat no sempre té en compte una visió a mig o llarg termini, ni els criteris de sostenibilitat, ni és conscient del cost en termes d’augment de les desigualtats socials i dels desequilibris territorials que genera.

Europa no és immune als efectes de la crisi del capitalisme global. Fa pocs dies coneixíem la fallida d’un banc a Islàndia, que ens recorda el caràcter veritablement global del sistema financer.

El nostre model europeu no només està basat en la llibertat, també està basat en

la responsabilitat i la solidaritat. Estem a favor d’aquest model. Ara bé, si volem que aquest model prevalgui, necessitem enfortir l’Europa política. Avui trobem a faltar un fort lideratge europeu com el que inspirava l’acció de Jacques Delors, Helmut Kohl, François Mitterrand o Felipe González. Miquel Roca recordava a La Vanguardia la necessitat de desvetllar l’ambició europea. Amb tota la raó. Jordi García-Petit ho deia encara més emfàticament, o Europa té vocació de gran potència o quedarà reduïda al no res.

Dit tot això, el fet que la crisi sigui global, que les seves causes siguin fonamentalment exògenes, que la moneda única i l’autonomia dels bancs centrals resti marge de maniobra als governs, que hi hagi una manca de lideratge europeu, no pot ser en cap cas una excusa per a la inacció.

Perquè l’economia catalana té trumfos a la mà. El seu creixement sostingut al llarg de molts anys ha permès consolidar unes bases sòlides. Durant els darrers 12 anys el creixement mitjà del PIB ha estat del 3,5%, 1,3 punts per sobre de la zona euro. Avui, la renda mitja dels catalans és un 12% superior a la renda dels europeus de la zona euro. Un recent informe de l’OCDE diu que el sector industrial català presenta fortaleses competitives tant en activitats d’alta tecnologia com de mitjana i baixa tecnologia. L’atur és del 7,6% (l’any 1993 era del 20%). Els tipus d’interès estan al voltant del 5,5% (lluny del 10% de 1993). El grau d’obertura de l’economia catalana és del 70% en termes del pes de les importacions i les exportacions en el PIB. 15 punts per sobre d’Espanya. Catalunya representa el 29% de les exportacions espanyoles, i el 40% si mirem només les exportacions d’alt contingut tecnològic. Hi ha molts element sper confiar en la fortalesa de l’economia catalana.

Recordem que l’Estat tenia un dèficit del 6% front l’equilibri d’avui. Que el deute ha baixat del 62% al 36%. Per cert, potser això aconsella flexibilitzar alguns criteris d’estabilitat macroeconòmica per fer front a la crisi. Mantenir rígidament, dogmàticament, els criteris d’estabilitat pressupostària pot ser un greu error en moments de crisi. Hi ha empreses que poden superar la crisi si no se’ls hi tanquen les aixetes del crèdit. A l’activisme de l’Institut Català de Finances, que caldrà seguir impulsant, caldria afegir-hi una major valentia de l’Instituto de Crédito Oficial que aprofito per reclamar des d’aquí.

No és que vulgui, en absolut, restar importància a la gravetat de la crisi. Però crec que un excés d’alarmisme no només no estaria justificat sinó que contribuiria a empitjorar el context econòmic.

També tenim la fortalesa que ens proporciona l’Acord estratègic amb els agents socials promogut pel Govern. Aquesta és la millor recepta per afrontar una difícil situació econòmica: iniciativa política, acció de govern i consens social.

Però també tenim algunes febleses. El sector immobiliari, el pes del qual és inferior a Catalunya que en el conjunt d’Espanya, està en una situació molt delicada, després de massa temps de posar al mercat un volum d’habitatges superior al que la nostra economia podia absorbir. Estem registrant un increment de l’atur, vivim episodis de deslocalització i tancament d’empreses. Però també d’empreses que s’instal•len aquí. I d’empreses catalanes que s’instal•len a d’altres països.

Què està fent el Govern de Catalunya per fer front a la crisi?

En primer lloc, dir a les coses pel seu nom, dir-li crisi a la crisi, i posant tots els Departaments de la Generalitat a treballar amb una única prioritat: contribuir a superar la crisi i a pal•liar els seus efectes.

En segon lloc, promoure un procés intens de concertació social. L’Acord estratègic per a la internacionalització, la qualitat de l’ocupació i la competitivitat de l’economia catalana. Un acord establert l’any 2005 i que ha estat recentment renovat pel període 2008-2011, amb una dotació de 7.000 milions d’euros l’any. Aprenem del diàleg amb els agents socials, perquè l’entenem com un element dinamitzador de les nostres polítiques.

En tercer lloc, invertint com mai. L’any 2008 les inversions de l’Estat a Catalunya arribaran als 4.500 milions d’euros, mentre la Generalitat està invertint uns 715 euros per càpita. Per comparar cal saber que la inversió per càpita l’any 2003 era de 365 euros. L’any vinent les inversions de l’Estat a Catalunya seran de 4.626 milions d’euros, en aplicació de la Disposició addicional tercera de l’Estatut i de la metodologia de càlcul acordada entre el Vicepresident Solbes i el Conseller Castells. Si hi afegim la inversió que realitzen els Ajuntaments arribem a una inversió pública total superior a la de la majoria de països europeus.

En quart lloc, contrarestant el descens de l’activitat del sector immobiliaria.

En cinquè lloc, atenuant les restriccions de liquiditat del sistema financer català.

En sisè lloc, garantint l’accés del sector empresarial als recursos financers que requereix per desenvolupar la seva activitat.

En setè lloc, pal•liant la situació dels col•lectius més vulnerables a la desacceleració econòmica i, especialment, afavorir l’ocupació de les persones que es queden a l’atur, atrevint-nos a avalar estudis de formació ocupacional que quedin fora de l’oferta gratuïta que es fa des del sector públic. Estem disposats a fer-ho. Només amb esforç i ganes sortirem de la crisi, i hem de donar mecanismes perquè aquest esforç de la gent tingui recompensa.

En vuitè lloc, controlant les tensions inflacionistes.

En novè lloc, fomentant la competitivitat l l’eficiència de l’economia a mig termini.

I, en desè lloc, impulsant les mesures de control de la despesa dels Pressupostos de la Generalitat que incideixen sobre les noves convocatòries d’ajuts, la congelació de plantilles del personal de la Generalitat, les autoritzacions de compromisos de despesa amb càrrec a exercicis futurs i la contenció de la despesa corrent.

També l’exigència d’un desplegament més ràpid de les previsions estatutàries, la negociació del nou sistema de finançament i demanar al govern d’Espanya esforços suplementaris en matèria d’inversió i per facilitar l’accés al crèdit, són bones contribucions a l’esforç col•lectiu per a superar la crisi. Des del Govern de Catalunya ja ho estem fent.

Dit tot això, som ben conscients que la única recepta per a superar la crisi és augmentant la nostra competitivitat impulsant un canvi de model productiu cap a un de més valor afegit. Incrementant la competitivitat del nostre capital físic i del nostre capital humà. Competitivitat en les infraestructures, l’educació, la innovació i la recerca, les condicions de competència dels mercats, l’obertura i internacionalització de l’economia i la dimensió de les nostres empreses, probablement massa petites en relació al que haurien de ser si volen competir en condicions en aquest mercat global. Ho farem amb ampli consens polític. En aquest sentit, cal agrair a CiU el seu suport en el Pacte Nacional de la Recerca i la Innovació i en la Llei d’Educació de Catalunya.

Convé no oblidar que la competitivitat és també una competició entre territoris. L’expert nordamericà en estudis urbans, Richard Florida explica que els territoris guanyadors són els que millor combinen tres T’s, talent, tecnologia i tolerància. Talent i tecnologia, s’expliquen per si mateixos. Tolerància entesa com a capacitat d’integrar, de sumar, de proporcionar un ambient que permeti estimular el que ell anomena “la classe creativa”, emprenedora, innovadora i transgressora. En aquest sentit ens cal també treballar perquè les marques “Catalunya” i “Barcelona” siguin marques atractives, sinònims de qualitat i d’innovació. No cal dir que això té a veure amb la capacitat de marcar tendències, i la importància de sectors com el del disseny, el patrimoni cultural i històric i les indústries culturals, audiovisuals i la moda. Factors que, entre d’altres coses, també contribueixen a atraure turisme de qualitat.

Aquesta reflexió sobre la nostra “competitivitat territorial”, ens porta a donar una importància estratègica a l’euroregió, al corredor mediterrani, a la puixança de les nostres set regions i al paper de força de xoc de Barcelona i la seva regió metropolitana. Catalunya sense Barcelona hagués tingut la mateixa sort que Occitània. Un país sense capital no és un país, és només un lloc per visitar.

Vull dedicar la darrera part de la meva intervenció a definir els que són, en la meva opinió, els reptes de futur que ens cal vèncer, no només per superar la crisi sinó per construir el país de primera que sempre hem desitjat.

1. Assegurar l’adequada dotació en infraestructures. Hi estem en camí, amb els recursos, els projectes i els consensos socials i territorials necessaris. Amb la necessitat d’assolir el traspàs de la gestió del servei de rodalies i regionals. Amb l’exigència d’acordar un nou model de gestió dels aeroports que possibiliti la presència determinant de la Generalitat en la gestió de l’aeroport de Barcelona-El Prat, i de forma encara més decisiva en la gestió dels aeroports de Girona, Reus i Sabadell. Amb l’esforç per potenciar els ports de Barcelona i Tarragona, els serveis logístics i el transport de mercaderies. Amb una millora significativa dels sistemes de transport públic.

2. Consolidar un sistema educatiu de qualitat. Amb la futura Llei d’Educació de Catalunya, amb un nou impuls a la franja 0-3, amb una Universitat de qualitat capaç de vèncer el repte que suposa l’Espai Europeu d’Educació Superior, amb una nova formació professional adequada als nous temps i capaç també de proporcionar mecanismes de reciclatge ocupacional.

3. Ajudar l’emancipació dels joves i promoure el seu accés a un habitatge digne a preu assequible. En la línia de desenvolupar el Pacte per l’Habitatge, especialment pel que fa a l’habitatge protegit, l’habitatge de lloguer i l’habitatge concertat català.

4. Assegurar la plena integració dels immigrants, amb fluxos regulats, en igualtat de drets i deures. Assolint el Pacte Nacional per la Immigració. Renunciant a tota demagògia sobre aquest tema, presentant la immigració com a fenomen altament positiu si s’aborda des dels requisits de la regulació, la plena integració i la igualtat de drets i deures. Conscients que els canvis en els cicles econòmics modifiquen la capacitat d’absorció dels fluxos d’immigració, conscients de les especials necessitats educatives dels infants immigrants, compromesos a fer que el català esdevingui també una llengua d’integració.

5. Eradicar la pobresa. Sí, perquè hi ha encara al nostre país molta gent que està en una situació encara més precària que les persones que veuen perillar el seu lloc de treball però que podran acollir-se a diverses prestacions socials i estaran en situació de tornar a trobar feina. Una societat incapaç d’eradicar la pobresa, no és una societat ni pròspera ni avançada.

6. Assegurar una xarxa de serveis socials de qualitat i garantir l’aplicació de la llei de la dependència. Amb més recursos, sí. Amb més professionals, sí. Però també amb el reconeixement i la valoració del voluntariat i del paper de les famílies en el suport a les persones dependents. I només citaré, perquè el tema requeriria d’un temps del que no disposo, l’atenció al fenomen de l’envelliment, les seves conseqüències econòmiques, socials, culturals i sociosanitàries.

7. Assegurar un subministrament energètic suficient, net i sostenible, i assegurar també un subministrament d’aigua en el conjunt del territori. A través de l’estalvi, l’ús eficient, la reutilització, les dessaladores i també amb la garantia de la interconnexió de xarxes. Per no haver-me d’estendre només faré referència a la importància que es va donar a aquesta qüestió en la trobada del govern català amb les empreses multinacionals organitzada a l’IESE.

8. Millorar la qualitat del nostre sistema de salut pública. Que és un bon sistema, però que s’està veient sotmès a una forta pressió demogràfica i a fortes exigències en termes d’atenció ràpida, d’atenció a noves malalties, de suport a malalts crònics, i de tractaments que requereixen l’ús intensiu de tecnologies avançades.

9. Contribuir al desenvolupament del món rural i a la lluita contra el canvi climàtic. Assegurant la puixança del sector agroalimentari i incorporant els criteris de sostenibilitat com a factors d’avaluació de l’eficàcia de les polítiques públiques.

10. Guanyar la batalla de la recerca, el desenvolupament i la innovació. Aprofitant els projectes que ja estan en marxa, afavorint la instal•lació de professionals de la recerca, ajudant les universitats en aquest camp, prioritzant els elements dinamitzadors de clústers empresarials en sectors tecnològicament avançats. El potencial de recerca biomèdica a Barcelona és més gran del que molts som conscients i l’hem d’eixamplar encara més.

Acabo. Crec haver descrit els canvis als que hem de fer front, la crisi a la que ens enfrontem i els reptes que ens cal vèncer per construir un paper de primera. Sóc ben conscient que aquests objectius no es poden assolir només des de la política. La seva definició i la seva implementació requereixen d’una societat activa i compromesa, exigent envers la política i les institucions, però capaç també de mobilitzar les seves energies. Vull agrair el Forum Nova Economia per permetre’m compartir aquestes idees amb tots vostès afavorint un diàleg del tot necessari.

Moltes gràcies.

SOCIEDAD RED. Un coloquio con Josu Jon Imaz y Antoni Gutiérrez.

16 d’octubre de 2008

Es legítimo preguntarse qué hago yo aquí. Al fin y al cabo no soy un experto ni en tecnologías de la información y la comunicación, ni de su aplicación a la política, ni tampoco un sociólogo. Es verdad que Antoni Gutiérrez ha tenido palabras muy amables sobre mí. Habrán notado, y si no se lo digo, que somos amigos. Y eso para mí tiene un gran valor. También se dice que fui el primer político con página web, en 1997. Aunque amablemente me discute el mérito Rafael Estrella. Podríamos dejarlo en que fui el primer político catalán con web, así no hay discusión. Como fui también el primer político con blog, en 2003.

Me estrené con CompuServe con aquellas direcciones de correo tan curiosas formadas sólo por números. Navegaba con Mosaic, recuerdan? Por cierto, uno de los primeros proveedores españoles de acceso a Internet que tuve no admitía páginas con contenido sexual o político y cuando me di cuenta (soy poco ducho en leer la letra pequeña) me di de baja de inmediato. Por lo de la política, claro.

¿Por qué me empeñé en tener página web primero y blog después? En primer lugar por curiosidad. Me gustar probar cosas nuevas. Y a algunas quedo enganchado como en el caso de la cocina japonesa. Pero también por intentar ser el primero en algo. No se asusten. Uno de los primeros manuales de marketing que leí lo recomendaba encarecidamente. Era una de las 22 leyes inmutables del marketing, libro escrito por Al Ries y Jack Trout, un libro de 1993 que aún releo de vez en cuando.

Pero lo cierto es que del tema del que hablamos hoy sólo sé lo justo. Como cuando alguien dice que domina la informática a nivel usuario, vamos. Pero la ignorancia, como ustedes saben, es atrevida. Y no sé decir que no a un amigo. A pesar de que quizá me convendría, no soy de aquellos que piensan que es mejor callar que pasar por ignorante, a hablar y confirmarlo. Prefiero correr el riesgo porque de los diálogos, y éste lo es, siempre se aprende. Y he aprovechado también el Dominio Público, en sentido amplio. A lo largo de mi intervención se pueden encontrar ecos del Manifiesto Cluetrain de 1999 (sí, ya casi hace diez años), y de textos y posts de Juan Freire, Enrique Dans, Juan Varela, José Luis Orihuela, Carlos Guadián, José Antonio Donaire, con quien comparto tareas parlamentarias e ideales políticos, David de Ugarte, a quien conocí en las primarias del PSOE que ganó Josep Borrell, y, claro está, Antoni Gutiérrez-Rubí, que generosamente ha aportado 145 ediciones de la sección ZONA WEB de la que disfrutan los lectores y lectoras de mi blog, a quienes también dedico esta intervención.

Debo decir también que era difícil decir que no a mantener un coloquio con Josu Jon Imaz, un nacionalista vasco profundamente demócrata y profundamente innovador. Si visitan mi Diario y hacen una búsqueda del nombre “Imaz” encontrarán un centenar de referencias. Entre ellas algunos artículos destacados: Bases comunes frente al terror, Más allá de la encuesta del desayuno, Radicalidad frente a pragmatismo, Apostar por el futuro, No imponer, no impedir. Y un artículo que me emocionó especialmente, el que se titula “La llave de Rodolfo” en el que Josu Jon hablaba a pecho descubierto sobre la emoción y el desasosiego que le causaba la noticia de que ETA tuviese en su poder una copia de la llave de la casa de Rodolfo Ares, dirigente socialista vasco. También me une a Josu Jon la encendida defensa de la non nata Constitución europea. Y aún hoy pienso en aquellos insensatos que la encontraban muy corta y decían que con su rechazo llegaríamos más lejos… Les dedico en estos días en que echamos en falta más Europa un cariñoso recuerdo. En fin…

Por acabar con los lazos que me hacen sentirme unido a Josu Jon, quiero recordar que el Eusko Alderdi Jeltzalea era el partido de mis abuelos, Miguel y Elisa. El abuelo Miguel, ingeniero, fue nombrado por el Gobierno vasco delegado en la empresa Firestone, incautada como industria de guerra. Acabada la guerra civil fue encarcelado y murió al poco de quedar en libertad pues su salud ya no pudo recuperarse del duro trance.

Del PNV es también un buen amigo de Josu Jon al que admiro, el filósofo Daniel Innerarity, del que encontrarán también una quincena de artículos en mi Diario.

Vaya, que me hacía mucha ilusión participar en esta experiencia.

Ahora, al grano. ¿Qué es esto de la política 2.0? Se la ha definido de muchas maneras. Por empezar por alguna podríamos decir que se trata de la utilización de las nuevas tecnologías de la información y la comunicación en la acción política. Pero veríamos enseguida que esta definición se queda corta pues, por ejemplo, que un partido político tenga una página web no es por sí mismo garantía de que esté practicando o esté dispuesto a practicar la Política 2.0.

Los avances técnicos y los nuevos medios de comunicación siempre han tenido un impacto sobre la política. Baste con ver la evolución de las campañas electorales norteamericanas. Desde mítines dados en plataformas situadas en vagones de ferrocarril a las convenciones de los grandes partidos, verdaderos espectáculos de televisión. Cada nuevo medio ha ido generando nuevas reglas. Baste con recordar el famoso debate Nixon-Kennedy, ganado por Nixon para los que lo siguieron por la radio y ganado por Kennedy por los que lo vieron a través de la televisión. No sé si el decano de los consultores políticos Joe Napolitan sacó de esa experiencia su célebre máxima “domina el medio dominante”, pero podría ser…

La política ha incorporado siempre con relativa rapidez los nuevos medios. No sé si ustedes habrán visto la película “Contact” protagonizada por Jodie Foster. La trama gira alrededor de un mensaje proveniente del planeta Vega que sirve para construir una máquina capaz de viajar por el espacio a velocidades superiores a la de la luz. La cuestión es que el mensaje de Vega está mezclado con las primeras emisiones televisivas lanzadas al espacio desde la Tierra. Y en concreto el discurso de Adolf Hitler inaugurando los Juegos Olímpicos de Berlín en 1938.

Pero Internet, la Red de redes, puede impulsar cambios culturales aún más profundos que los que implicaron la imprenta, la radio o la televisión. Digo puede, pues en esta era de la incertidumbre de la que hablaba John Kenneth Galbraith y a la que se refería más recientemente Daniel Innerarity en su artículo en El País del pasado día 7 de octubre, no hay que dar nada por hecho ya que el futuro no está escrito.

Creo que los cambios culturales inducidos por la Red están en sus tiernos comienzos. Probablemente los mayores especialistas estén ya previendo mutaciones muy importantes, pero de ahí a que esos cambios lleguen a grandes masas falta aún mucho.

Digo esto porque a veces los pioneros de la revolución digital se sienten un poco incomprendidos. No se dan cuenta, quizá, de que ése es precisamente el precio que pagan al ser los primeros. Quienes llegan los primeros tienen que esperar a los que llegarán después. Aprovecho para sugerir que los más avanzados dediquen parte de sus esfuerzos a ayudar a los demás a moverse más rápido. Así no nos tendrán que esperar tanto tiempo. Perdón por la pequeña excursión.

Decía que no estamos sólo ante un nuevo medio. Estamos frente a una nueva realidad en la que el receptor puede de verdad elegir. No sólo elegir qué escucha y que ve, sino decidirse también a producir sus propios mensajes y emitirlos. No es sólo feedback, no es sólo interactividad, es también “empowerment”, apoderamiento, es decir, proporciona instrumentos para discutir la autoridad del emisor tradicional, permite ganar esa discusión, e incluso permite ignorar al otrora todopoderoso. Ha relativizado el poder. Ha revalorizado la creatividad y el talento. Ha estimulado la creación, la autoorganización, el activismo, el contraste entre diversas fuentes y la crítica. Ha roto fronteras y ha multiplicado infinitamente la conectividad entre personas. Facilita el acceso a la información y el paso a la acción. Y lo hace además en forma cooperativa. Ya saben lo importante que es para el socialismo, y para el nacionalismo vasco, el cooperativismo… Y ha situado al individuo, considerado como persona individual no como parte indeterminada de una masa amorfa, en el centro de todo. Por otro lado, uno de los elementos casi mágicos de la Red de redes no es sólo que estimula la creatividad y la libre elección individuales, sino que además impulsa la creación de comunidades virtuales. Y tiene como una de sus principales características la inmediatez, la velocidad vertiginosa, la instantaneidad.

Permítanme una larga cita de nuestro anfitrión. Dice Antoni Gutiérrez en su artículo “El nacimiento del ciberactivismo político”: “La cultura digital es una ola de regeneración social (de ahí su fuerza política) que conecta con movimientos muy de fondo en nuestra sociedad: placer por el conocimiento compartido y por la creación de contenidos, alergia al adoctrinamiento ideológico, rechazo a la verticalidad organizativa, fórmulas más abiertas y puntuales para la colaboración, nuevos códigos relacionales y de socialización de intereses, reconocimiento a los liderazgos que crean valor, sensibilidad por los temas más cotidianos y personales, visión global de la realidad local y creatividad permanente como motor de la innovación”. Acaba la cita. Se podrá decir de otra manera pero no de forma tan sugestiva.

¡Claro que todo este potencial nos fascina! Tan claro como que produce temor. Tan claro como que excita pasiones por controlar los contenidos, en las dictaduras y en no pocas democracias, en las empresas y en las familias. Ciertamente debe promoverse un uso responsable de un potencial tan enorme, pero nunca al precio de limitar su capacidad de liberar energías.

La política en esto, como en tantas otras cosas, va por detrás de la evolución social. No es de extrañar que sea el mundo de la empresa quien se adapte mejor a las nuevas posibilidades que se abren ante nuestros ojos. También la publicidad comercial precedió a la propaganda política.

Ahora bien, y me permito otra pequeña excursión, ¿no es la Banca 3.0 la que ha causado la crisis que amenaza nuestro bienestar? Lo digo porque la audacia no debe impedirnos también cierta prudencia. Cuando lo virtual pierde el contacto con lo real, como en nuestros días cuando la economía financiera pierde toda conexión con la economía real, la crisis está servida.

Quizá la política haya detectado riesgos antes que valorado oportunidades. Recuerden el debate sobre el canon digital, por ejemplo. Y, sobre todo, a la política le cuesta cambiar. A los políticos nos cuesta cambiar. No sólo porque perro viejo no aprende trucos nuevos. Sino porque la Política 2.0 subvierte las categorías y las jerarquías en las que se basa la política 1.0. Y ese salto no es sólo muy grande, sino que no puede darse ni de golpe ni en el vacío. También en esto, como ven, soy gradualista, reformista más que revolucionario.

La democracia que nació en el ágora ateniense tiene hoy miedo del ágora digital. Pero precisamente es en el mundo digital en el que podríamos revivir el ideal democrático. Repito, podríamos. Ciertamente hay escollos que salvar. La brecha o fractura digital que divide sociedades y abre abismos entre zonas del planeta. En nuestro propio país tenemos perfectamente detectadas las diferencias de acceso y de uso de los medios digitales. Unas diferencias que están en relación directa a cuestiones como la edad, el género, el estatus socioeconómico, el lugar de residencia, y también en el origen autóctono o inmigrante de las personas. Basta con ver la Encuesta del Instituto Nacional de Estadística sobre Equipamiento y Uso de Tecnologías de Información y Comunicación en los Hogares hecha pública el pasado 2 de octubre. También debemos evitar el riesgo del aislamiento comunitarista que la red posibilita. O el riesgo de que grandes corporaciones puedan abusar de posiciones de privilegio. Y para evitarlo no bastará con el software libre y el copyleft.

No creo que en un pequeño gran salto podamos pasar de la democracia representativa a la democracia no sólo participativa (en la elección) sino también deliberativa (en la elaboración de propuestas) a la que la red parece invitarnos. Pero sin duda la evolución de la política debe ir en esa dirección.

La Política 1.0 se enfrenta hoy a graves problemas: su pérdida de prestigio, su ininteligibilidad o la pérdida de peso de las políticas locales en la era global. En estos días se está hablando de la dicotomía dinero global/política global. La Política 2.0 debe preocuparse en primer lugar de dar respuesta a estos retos. Particularmente el de redimensionar la política, buscando soluciones globales a problemas globales. Y también el reconocimiento del derecho a entender la política, a que haya un relato explicativo y entendible, que naturalmente no podrá ser sencillo pues debe dar respuesta a problemas complejos.

Si la democracia ateniense era un diálogo, la democracia digital y la política en el siglo XXI pueden volver a serlo. Sin necesidad, además, de excluir a mujeres ni a esclavos, como hacían las polis griegas.

Soy socialista. Y socialista viene también de sociedad. ¿Recuerdan ustedes el grito de guerra neoliberal de Margaret Thatcher: “There’s no such thing as society”? La sociedad no existe, sólo existen los individuos. No estoy de acuerdo con esa afirmación. Pero tampoco estaría de acuerdo en decir que sólo la Red existe, a menos de que consigamos que todo el mundo pueda estar en ella, sin perder un ápice de su libertad personal, que también comporta la libre opción de desconectarse. Y debemos intentar también llevar a la red una batalla por los valores. Los valores con mayúscula. Libertad, Igualdad, Justicia, Solidaridad. Pero también Responsabilidad, Respeto, Dignidad y Legalidad (respeto de las normas que valen igual para todos). Creo que sólo la solidez en los valores impedirá que la sociedad, que ya es líquida, se torne gaseosa y acabe por desaparecer. También en la red se debe reflexionar sobre esto. Porque no queremos una red-disolvente sino una red-integradora.

En este mundo incierto en el que nos estamos adentrando, en esta verdadera dimensión desconocida, no sólo deberán convivir identidades muy diversas, sino que la identidad de cada uno tendrá muchas dimensiones, lengua, nivel cultural, edad, género, profesión, aficiones, fobias. Red abierta y sociedad abierta. Con una política distinta, más humilde. Consciente de que hoy influye mucho menos que ayer, y, si no cambia, mucho más que mañana. Hoy estamos viendo cómo la política se enfrenta al reto de la batalla de la regulación del mercado para evitar que éste se autodestruya y nos acabe destruyendo. Para ganar esta batalla, la política deberá ganar legitimación y esa legitimación no es otra cosa que responder al reto de convertirla en un verdadero diálogo global.

El mundo digital parece señalarnos un camino. No sé si nos atreveremos a recorrerlo, pero probablemente sea la mejor forma para transitar con la mayor seguridad posible la incertidumbre señalada por Daniel Innerarity.

Para ello deberemos estar dispuestos a repensar nuestras actuales instituciones, nuestros actuales partidos. Los partidos deberán renunciar a considerar la red como un nuevo espacio a colonizar. Deberán aspirar a ser redes en la Red de redes, deberán aprender de nuevo a convencer y a seducir, a movilizar, a comprometer, a promover la participación, a promover acuerdos transversales, en un entorno más incierto, más crítico y, sobre todo, formado por personas decididas a escuchar sólo a quienes hayan demostrado antes que son capaces de escuchar.

Sería temerario por mi parte indicar cuáles deben ser los parámetros teóricos de la evolución de la Política 1.0 a la Política 2.0. Pero deben ustedes saber que aparte de demócrata, socialista y catalanista quien les habla es un convencido federalista. De un federalismo tan antiguo como rabiosamente actual. ¿Qué es el federalismo sino la máxima libertad individual buscando a través del acuerdo y la cooperación la consecución de una fraternidad universal? La Red de redes debe aspirar a ser una fraternidad digital o, en palabras de Antoni Gutiérrez, “espacios múltiples de identidades plurales” y la política 2.0 que hay que ir construyendo para hacerla posible no es otra cosa que un federalismo digital aun por imaginar.

Muchas gracias.

5. DEBATS PARLAMENTARIS SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL DEL GOVERN

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL

Parlament de Catalunya, 27 setembre de 2007

Gràcies, Sr. President.

Senyores i senyors diputats

Molt Honorable Sr. President de la Generalitat, pujo a la tribuna en nom del grup Socialistes-Ciutadans pel canvi per manifestar el nostre suport a l’acció desenvolupada pel seu govern, per afirmar la coincidència amb el seu diagnòstic de la situació del país i per donar suport també als propòsits que ha anunciat.

President, vostè ha demostrat que sap on va, i això és molt d’agrair en un moment polític en el que alguns evidencien una gran desorientació i fins i tot una curiosa deriva radical.

El fet de compartir diagnòstic i de donar ple suport a les polítiques del Govern que van ser desenvolupades ahir de forma tan detallada, em convida a fer en nom del meu grup parlamentari una aportació al debat polític més general al que vostè ens emplaçava cap al final de la seva intervenció.

I per això vull començar proporcionant un reguitzell de dades que ens ajudin a situar-nos.

Quin és el món d’avui?

- L’any 2006, 1,3 milions de persones als Estats Units van completar el seus estudis universitaris, 3,1 a l’Índia i 3,3 a la Xina. El 100% dels llicenciats universitaris hindús parlen anglès. D’aquí 10 anys, el país amb més habitants que parlin anglès com a segona llengua serà…la Xina.

- Segons el Departament de Treball dels Estats Units, 1 de cada 4 treballadors canviarà de feina en el proper any. I 1 de cada 2 ho farà en els propers 5 anys. Per cert, dades molt coincidents amb les del Departament de Treball de la Generalitat. Els nens americans que actualment es troben en edat escolar, hauran tingut entre 10 i 14 ocupacions diferents quan tinguin 38 anys. Aquesta veritable mutació del món del treball té conseqüències de molts tipus, entre elles les estudiades per Richard Sennett en el seu llibre “La corrosión del carácter”.

- La ràdio va trigar 38 anys en aconseguir una audiència de 50 milions de persones. La televisió ho va aconseguir en 13 anys. Internet en 4.

- La fibra òptica de tercera generació pot transmetre 10 trilions de bits per segon, és a dir, l’equivalent a 1.900 CDs cada segon, o a 150 milions de trucades telefòniques simultànies. Aquesta capacitat s’està triplicant cada sis mesos.

- A Catalunya en aquests moments, un 41,5% dels ciutadans són usuaris freqüents d’Internet i un 53,9% l’han usat en els darrers tres mesos.

- Pel que fa a les empreses, Catalunya és el país número u d’Europa en penetració de la banda ampla i el número sis pel que fa a les llars.

- Gairebé un 60% dels adults del nostre país no han acabat els estudis secundaris. I, per tant, molts no tenen gaire clar què es pot fer amb Internet. Hi ha un 39% de la població que ni fa servir Internet ni ho vol fer perquè no hi veu la utilitat.

- Estem formant a gent jove perquè faci feines que encara no existeixen, perquè utilitzi tecnologies que encara no s’han inventat, per solucionar problemes que encara ni se’ns han acudit. De les deu feines més sol•licitades en el món en l’any 2000, es preveu que cap d’elles ho sigui l’any 2010.

- La comunitat llatinoamericana implantada a Barcelona ha crescut fins a multiplicar-se per tres en els últims 4 anys i ja representa un xic més de 200.000 ciutadans.

- Uns 300.000 musulmans residents a Catalunya van començar el passat 13 de setembre el Ramadà.

- Els equatorians, romanesos, marroquins, xinesos, així com altres comunitats d’immigrants de la Unió Europea que han decidit escollir Catalunya per treballar, per viure i per formar les seves famílies, representen el 12% de la població.

És molt sorprenent que en aquest món que canvia tant ràpidament i on tot està tan interrelacionat els nostres debats tendeixin a esdevenir cada cop més locals, limitats, petits…

En particular, els debats produïts en les setmanes que han precedit a aquest debat d’orientació política general, han estat més aviat marcats per la desorientació i la contemplació extàtica del nostre melic. Extàtica, d’èxtasi.

Com la peregrina idea de refundar el catalanisme.

La temptativa de refundar el catalanisme resulta com a mínim pretensiosa perquè el catalanisme té unes arrels ben profundes i sòlides que difícilment poden ser substituïdes per l’acte voluntarista d’un dels dos partits d’una coalició en crisi. Quan parlem de catalanisme estem parlant d’un sentiment, de les moltes maneres d’identificar-se amb el país que no necessiten refundacions, ni reformulacions, ni pautes, ni models, ni receptes, ni carnets, ni cases comunes. Si m’apuren el catalanisme no necessita ni líders carismàtics, ni messies, ni herois. És un sentiment cívic, que no admet cap mena d’apropiació personal ni de patrimonialització partidista.

Ja ho deia en Sisa, “casa meva és casa vostra si és que hi ha cases d’algú”. El catalanisme ha d’estar a totes les cases que ho vulguin –i quan més siguin millor- i si hi ha d’haver una casa comuna del catalanisme, aquesta ha de ser la pròpia Catalunya, no un partit o un altre. El catalanisme no precisa de salvadors ni homes providencials, però sí d’un impuls col•lectiu. Un impuls que ha d’encertar en assenyalar horitzons.

Cal evitar, doncs, l’error de tancar el catalanisme en el marc d’un projecte polític determinat. Però cal també evitar un altre error en el que alguns poden caure. L’error de la radicalització estèril. Hi ha dreceres que no porten enlloc. I excessos de velocitat que es paguen cars.

No és radicalitzant una minoria que mobilitzarem la majoria. No és apel•lant a les essències que convencerem aquells que esperen més substància. Contràriament al que semblen voler alguns, no es tracta de convertir els nacionalistes en independentistes, sinó d’aconseguir que el catalanisme sigui atractiu per a la immensa majoria, que esdevingui un sentiment cívic àmpliament compartit, el projecte nacional de la immensa majoria dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Deia el poeta León Felipe: “¡No hay que llegar los primeros y solos, sino con todos y a tiempo!”. Aquest és el repte del catalanisme d’avui.

El catalanisme d’avui no és el custodi d’una identitat col•lectiva preestablerta i tancada per sempre. La identitat catalana és dinàmica i plural. Qualsevol identitat col•lectiva no pot substituir el concepte de ciutadania i ha de ser compatible amb identitats personals diverses. De fet, més útil que la discussió sobre identitats, és treballar per tal que tothom s’identifiqui amb el país, que té una llengua i una cultura a preservar i projectar, una història a conèixer, un paisatge a conservar i unes formes de vida a practicar. Però això no serà possible des de la confrontació entre identitats perquè el sentiment de pertinença no es pot construir des del rebuig, la confrontació o l’exclusió.

Nosaltres, socialistes i ciutadans pel canvi, no volem un catalanisme contra Espanya, ni tant sols d’esquenes a Espanya. Volem seguir treballant per augmentar l’autogovern i transformar el conjunt d’Espanya en un sentit federal. És obvi que la pluralitat del catalanisme integra posicions diferents a aquesta. Però es poden reduir a dues grans opcions: l’aprofundiment de l’autogovern en el marc espanyol (que pot i ha d’evolucionar en un sentit federal) i la independència. L’opció independentista, plenament legítima, no és, evidentment, la nostra.

Un respectat columnista ha alertat ja de la brama que corre segons la qual si no ets sobiranista no ets bon català. Ai, dels que volen un altre cop expedir carnets de bons i dolents. Ai, Catalunya, si et deixes portar pels especialistes en carrerons sense sortida.

La majoria no podrà mai sentir-se identificada amb els que cremen símbols. En democràcia sols el respecte genera respecte. Les guerres de banderes mai no han portat al triomf dels ideals. Prou vegades hem vist trepitjats els nostres símbols i menyspreada la nostra llengua com per imitar aquestes actituds insensates.

En canvi, hem de pensar com incorporar la immensa majoria dels que viuen i treballen a Catalunya al catalanisme, a aquest sentiment cívic compartit. I en aquest sentit resulta absolutament necessari “repensar Catalunya” en el segle 21.

Sí, RE-PEN-SAR Catalunya en el segle 21.

Repensar-la des de la política i repensar-la des de la societat civil. Una societat que ens exigeix avui una visió generosa de la responsabilitat política. Ens cal compartir, plegats, quants més millor, un diagnòstic sobre el futur de Catalunya en el món global d’avui.

Una altra distracció nacional perversa ha estat la d’alimentar el pessimisme patològic. El pessimisme ens matarà perquè ens paralitza… i és més trist i més avorrit.

El pessimisme és contagiós. Però, afortunadament, també ho són la confiança, la il•lusió, o l’optimisme. Practicar el pessimisme des de la política és irresponsable. Ho diuen tots els manuals d’economia moderna. Generar confiança és clau pel desenvolupament i el creixement.

No podem anar amb cara de tristos pel món.

I no es tracta de fer més petits o menys importants els reptes. Tot el contrari. Es tracta d’encarar-los amb l’energia necessària per vèncer-los.

Ens cal una Catalunya més integradora alhora que oberta i confiada, una oferta nacional “més contractual”, més cívica, més moderna, menys emocional-dramàtica… Si Catalunya “interessa”… la nostra nació té futur. I Catalunya interessa si proporciona benestar, si genera oportunitats. I així serà també capaç d’integrar als nouvinguts.

Aquest és el repte.

Si perdem la cohesió interna i no sumem més voluntats cíviques i ciutadanes a un projecte nacional més acollidor, menys tibat, menys ofegat per la llosa del que vam arribar a ser i no som…; si no som capaços d’oferir un catalanisme més amable, més simpàtic, més confiat, més tranquil, el catalanisme podria esdevenir inútil per a cohesionar i liderar el país.

Per això cal encertar també amb les polítiques públiques que desenvolupi el Govern. Una política econòmica capaç de garantir prosperitat a partir del foment de la competitivitat i la innovació; que recompensi els emprenedors i que valori la cultura del treball i de l’esforç. Una política social en sentit ampli, que asseguri igualtat d’oportunitats per a tothom i atenció als que més ho necessiten. Una política territorial atenta a la diversitat del país. Una política educativa que formi els ciutadans del futur i els prepari per aquest món de canvis vertiginosos. Una política cultural integradora i compromesa en la projecció de la llengua catalana. Unes infraestructures al servei del creixement econòmic, la mobilitat sostenible i l’equilibri territorial. Una política ambiental que asseguri el respecte al medi natural i la incorporació de criteris de sostenibilitat al conjunt de polítiques públiques. Unes polítiques actives d’ocupació i per a l’emancipació juvenil. Unes polítiques d’habitatge que facin possible l’exercici del dret a gaudir d’un habitatge digne en condicions assequibles. És a dir, les polítiques públiques de les que ahir ens parlava el Molt Honorable President de la Generalitat.

Però som conscients que no n’hi haurà prou només amb polítiques públiques. Cal estrènyer el lligam dels ciutadans amb la política. I això no sols requereix eficàcia de les polítiques sinó una reflexió a fons sobre el propi paper de la política.

Llegeixo a Daniel Innerarity:

Lo que actualmente desacredita a la política no es una actitud autoritaria sino la distancia entre lo que habría que hacer y lo que se hace, la discrepancia entre las palabras y los hechos, la precipitada apelación a que no es posible hacer otra cosa. Lo que molesta de la política es su desconcierto e incapacidad. (…) La política es una mezcla ocasional de postergaciones, administración y táctica.

Si la política no aplaça els debats sobre els problemes reals per refugiar-se en debats essencialistes; si som capaços de pensar en avui, l’any vinent i la dècada vinent; si som capaços de mantenir diferències allà on hi ha diferències i de tendir ponts allà on és necessari, estarem fent un gran servei al país i, molt probablement, estarem fomentant el retorn de la confiança en la política i una disminució de l’abstenció.

Cal reconèixer que la retòrica ens perd i, també, la petulància de creure que els debats que massa sovint mantenim entre les forces polítiques són els debats de la societat, els que interessen a la gent.

Correm el risc de no interessar per no abordar, senzillament, els temes que afecten la gent concreta, en termes reals i amb propostes realistes. Del “parlar pels descosits” i del “parlar per parlar” hem de passar al nostre popular i senzill “parlar clar i català”, que és molt més que la reivindicació d’una llengua. És una manera de dir que no s’ha de perdre la força per la boca. Menys queixar-se i més autoexigència. Com ho plantejava ahir el President.

Hi ha una cosa encara pitjor que una política irresponsable, irrealitzable o equivocada… és senzillament que sigui irrellevant. Correm el risc de que la política, a casa nostra, acabi sent irrellevant per a la ciutadania: bé per allunyada, per incomprensible, o per preocupada per d’altres coses que no són les que afecten a la vida diària de les persones,… etc.

Correm el risc no tan sols de no anar per davant, estirant, liderant o acompanyant la societat en la seva projecció cap el futur… sinó de ser una rèmora per ser incapaços d’entendre el moment i les necessitats.

La política no pot conrear la melangia, la hipocondria, l’ànim pusil•lànime, el derrotisme, la decepció… No ens ho podem permetre i no correspon a la llarga i exemplar tradició del catalanisme polític que no ha defallit mai, que no s’ha deixat vèncer, que no s’ha rendit davant de les adversitats.

Tenim problemes sí, però també oportunitats i gent nova que no es queda amb els braços creuats esperant que des de la política resolguem els seus problemes.

Avui, afortunadament, la nostra societat és més autònoma.

Siguem clars. La política ha perdut espai i capacitat d’incidència sobre qüestions transcendentals. Avui la política apareix com a menys necessària pel desenvolupament individual i personal. Per això ens cal retrobar el lloc d’una política democràtica que faciliti el desenvolupament dels projectes de vida de les persones, que garanteixi les condicions de llibertat real, la imprescindible justícia social i la necessària cohesió territorial que ens farà una societat equilibrada i segura de cara al futur.

Hi ha molts exemples de capacitat emprenedora i d’optimisme en la societat catalana.

Per exemple, Javier Mariscal el dissenyador més internacional que viu i treballa a Catalunya, que està preparant una pel•lícula de dibuixos animats amb Trueba, dissenyant una botiga per a una potent cadena internacional de moda, o un banc a Internet ens diu que “El futur és de la llum, de la gent que innova, que s’equivoca, d’aquells que es posen al dia.”

O el cas d’Amadeu Roig, el jove emprenedor lleidatà que ha guanyat el premi internacional Creative Young Entrepreneur Award, per davant d’una romanesa i d’un italià.

Una empresa catalana, Ros Roca, que compra l’anglesa Dennis Eagle i es converteix en líder d’equipaments mediambientals. Ros Roca esdevé així la primera empresa mundial en la producció de béns d’equip de medi ambient.

Una empresa catalana de recomanacions gratuïtes que innova el panorama de la música “online”. El software social de MusicStrands sobrepassa els 4,7 milions de títols (juny 2005). MusicStrands és una empresa ubicada en el campus de la Universitat Autònoma (UAB) a Bellaterra que rastreja no només la música que els usuaris compren sinó també la forma en què la busquen a Internet.

Una empresa catalana que il•lumina Nova York. El panell lluminós del Nasdaq a la plaça de Times Square de Nova York, està fabricat per una empresa catalana. També els nous cartells informatius de l’estadi dels Yankees de Staten Island. Es tracta d’Odeco, una companyia de Badalona amb filials internacionals que ha passat a mans de la família Carulla, propietaris de firmes com Pans & Company, Gallina Blanca o Ausonia.

Però no es tracta sols d’alguns exemples aïllats. La taxa d’activitat emprenedora a Catalunya es va incrementar l’any 2005 fins el 6,8%, segons el darrer informe Global Entrepreneurship Monitor (GEM). Aquesta taxa del 6,8% supera clarament la mitjana espanyola (5,7%) i europea (5,5%). De fet, d’entre els estats europeus analitzats només Irlanda compta amb una taxa d’activitat emprenedora superior.

A Catalunya, el 84,3% de les empreses es creen per la detecció d’una oportunitat de negoci, mentre que només un 9% es creen per necessitat.

L’any 2006 el creixement del producte interior brut (PIB) va superar el 3% per quart any consecutiu i es va elevar al 3,9% (superant en un punt i mig el de la zona euro), a conseqüència del fenomen migratori i de la fortalesa del consum intern i del sector de la construcció.

El nostre país, la nostra societat viu un bon moment. Tenim problemes, sí. Però són problemes derivats del creixement. Problemes que compartim amb la majoria de societats avançades. I aquí cal recordar que un dels nostres factors de retard ha estat precisament que els que governaven quan érem 6 milions no van pensar que ben aviat arribaríem a ser 7 i mig.

El benestar ha generat també majors nivells d’exigència i una ciutadania més crítica. I això és bo. I és la política la que s’ha d’adaptar a aquesta nova realitat. I no al revés.

Molt Honorable President Montilla,

L’encoratgem a continuar el camí que el seu Govern ha iniciat. Fent de la Catalunya social i nacional la mateixa Catalunya. Aquesta síntesi ens farà forts. La prioritat social és una exigència nacional. Qui no ho entengui no estarà entenent el que el país i la societat ens reclamen.

Vostè senyor President ens deia fa poc més d’un any que “Catalunya necessita un govern que governi, que estigui al costat de la gent, i que doni respostes als neguits dels catalans. No cal omplir-se la boca amb la paraula nació. Perquè la nació és la casa, l’escola, el barri, l’empresa. La nació és la gent i les seves oportunitats de futur”.

Ho compartim. No és menys nacional ni menys ambiciosa aquesta Catalunya de la que vostè parla. Com deia ahir la Presidenta del nostre grup parlamentari, Manuela de Madre, alguns confonen èpica amb retòrica. Nosaltres no. I Catalunya tampoc no s’ho pot permetre.

Compartim la seva preocupació pel present i pel futur. D’aquí l’interès concret a que ampliï les seves referències a la formació professional que és un factor decisiu en aquesta batalla pel futur que Catalunya està lliurant.

Perquè avui en dia es produeix cada cop més una incorporació massiva dels joves al mercat laboral.

I cada cop són més els joves que associen el treball amb l’únic objectiu de l’emancipació…

Emancipació, sí; però no a costa de perdre la capacitat d’aprenentatge i de formació!

La nova Formació Professional pot ser una resposta adequada.

Una bona formació no garanteix automàticament el fet d’aconseguir un treball digne, de manera immediata, però pot garantir l’estabilitat del lloc de treball, la capacitat de progressió laboral o professional. Alhora que s’ha de consolidar com un element clau per a la millora de la competitivitat a nivell global.

És important fomentar la qualificació professional adaptada a la realitat del mercat laboral, combinant-la amb polítiques actives d’ocupació.

Volem saber quins són els objectius de l’acció de govern en aquest terreny.

President, el seu Govern està guanyant la discussió en el terreny real. Mentre uns es barallen per saber qui és més nacionalista, el seu govern assoleix un acord transcendental en matèria d’inversió de l’Estat en infraestructures a Catalunya. Debatrem fins a avorrir-nos sobre qui defensa millor els interessos del nostre país. Però del que ja no hi ha dubte és que qui més inversions de l’Estat ha aconseguit per Catalunya ha estat el seu govern, President Montilla. I potser la seva modèstia li impedeix fer-ho, però l’acord cal qualificar-lo d’històric. Un acord aconseguit gràcies a la tenacitat del Conseller Castells i a la unitat sense fissures del govern, sens dubte. Però és un acord que ha estat possible sobretot gràcies al nou Estatut.

Ho dic pels que el consideraven esquifit, pels que creien que no es desenvoluparia, pels que han dubtat o dubten sobre si valia la pena.

I ho dic també per recordar que l’Estatut va ser referendat pels ciutadans i ciutadanes de Catalunya fa un any. Fa un any, no vint anys! I parlant del referèndum, qui pot defensar el dret a decidir si no respecta les decisions preses pels catalans fa poc més d’un any?

L’Estatut del 2006 és el nostre horitzó nacional per a molt de temps. Recordem que el del 1979 no es va desenvolupar plenament ni en 20 anys. Recordem que encara hi ha qui vol liquidar aquest Estatut a través d’una sentència del Tribunal Constitucional. Nosaltres el defensarem aferrissadament on calgui i davant de qui calgui. I no ho dubtin: també davant del govern socialista sempre que calgui. Perquè és el millor reconeixement de la nostra personalitat nacional en els darrers tres segles. Perquè ens atorga més competències i més recursos per enfortir l’autogovern. Perquè ens dota dels instruments necessaris per fer de Catalunya el país de primera i el país ple d’èxits dels que el President Montilla ens va parlar en el seu discurs d’investidura.

Defensarem aferrissadament l’Estatut perquè vàrem ser decisius en la seva elaboració però, sobretot, perquè respectem la voluntat dels catalans. Perquè, com vostè, Molt Honorable President, va dir amb motiu del lliurament de la medalla d’or de la Generalitat als presidents Pujol i Maragall, “ningú no ens farà anar com a poble per un camí que, col•lectivament no desitgem”. I Catalunya no vol anar enrere. Ni tampoc vol emprendre aventures incertes.

Vam dir que Catalunya faria un salt endavant quan hi hagués un govern d’esquerres aquí, capaç de negociar i acordar amb un govern socialista a Espanya. I ha estat així. Així hem tingut el nou Estatut. Així hem obtingut l’acord sobre infraestructures. Així obtindrem el traspàs de la gestió del servei de rodalies, la participació decisiva en la gestió de l’aeroport, la gestió dels permisos de treball dels treballadors estrangers en connexió amb l’expedició dels permisos de residència, la gestió de les beques de l’ensenyament obligatori, majors competències en matèria de justícia, la inspecció de treball, i tantes altres competències que ens permetran vèncer la batalla pel segle 21.

Vostè i el seu govern representen l’esperit català que ens ha fet forts: modèstia, treball rigorós i constant, poques paraules… i molts fets, la cultura de l’esforç. Poca gesticulació i encara menys escarafalls.

Valorem de forma especialment positiva l’acció del govern sobre el territori, el dibuix de la Catalunya del futur a partir de la realitat i el potencial diferencials de cada una de les seves regions.

Vostè i el seu govern entomen els problemes, conscients de les dificultats i de la necessitat d’establir complicitats més àmplies… Per això celebrem i encoratgem la política de grans acords nacionals iniciada amb el Pacte Nacional per l’Educació i l’Acord Estratègic.

Impulsar grans acords sobre temes de país (habitatge, recerca, infraestructures, immigració) és la millor política per a fer front als reptes que tenim avui plantejats.

Valorem la seva capacitat de diàleg i concertació. De la mateixa manera que cridem a la confiança, l’empenta i el compromís dels diferents sectors socials, dels emprenedors i dels treballadors i les treballadores de Catalunya.

Quan encara no fa un any de la seva investidura com a President i de la constitució del nou govern, s’han obtingut bons resultats. I n’obtindrem molts més en els anys a venir. Al servei dels catalans.

No s’estranyi, per tant, Molt Honorable Senyor President, si aquesta perspectiva d’estabilitat, treball rigorós i bons resultats incomoda molt a alguns. La raó és que pensen que el seu futur polític depèn del fracàs del govern que vostè presideix. I això, senyores i senyors Diputats, no seria bo per Catalunya. Però no pateixin, no passarà.

Gràcies, senyor President, senyores i senyors diputats.

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL

Parlament de Catalunya, 1 d’octubre de 2008

Gràcies, senyor President, senyores i senyors Diputats,

Vull en primer lloc, en nom del Grup agrair la intervenció d’ahir a la tarda del Molt Honorable President de la Generalitat, una intervenció en la que estem plenament d’acord.

Vam escoltar en boca del President de la Generalitat un diagnòstic realista, de preocupació, però al mateix temps de convicció en les nostres capacitats col•lectives. Jo ho dic a la meva manera: “Ni el català emprenyat ni el català perplex ens faran sortir de la crisi”. Això ho aconseguiran els catalans i catalanes treballadors, els catalans i les catalanes emprenedors els que, com sempre ha estat en la història, els que continuaran tirant endavant el país, les seves famílies i les seves empreses. Uns catalans i catalanes, que avui són, potser més que en altres anys ben segur, conscients de les dificultats a les que ens enfrontem, uns catalans i unes catalanes exigents amb el govern i les institucions, però també uns catalans i unes catalanes que saben que tampoc no és bo esperar-ho tot de la política i dels poders públics.

Aquest debat arriba en un moment decisiu de la negociació del nou sistema de finançament. Cal que en parlem i jo ho faré. Ara bé, si limitéssim només el debat a això no estaríem servint, crec, l’interès del país. Perquè aquest debat ha de servir per donar confiança: confiança en les nostres capacitats col•lectives, confiança en la resposta que estem donant a la crisi econòmica, confiança en que superarem els reptes i les dificultats que els empreses i les famílies catalanes tenen avui i en els llargs mesos a venir. Dit això, vagi per endavant el desig del nostre grup d’assolir un acord sobre el nou finançament. Ahir es preguntava per què? És una pregunta jo crec feridora. Per què? Perquè això ens fa més forts. Evidentment si no hi ha més remei ho haurem de fiar tot a la fermesa del president i del seu Govern, a la fermesa del conseller Castells i de les forces polítiques que donen suport al Govern. Però seriem més forts si som més, si aquesta majoria s’amplia a aquests efectes a CiU.

Des de la defensa del que diu l’Estatut, no del que podria dir, o del que algú interpreta que diu. No s’hi val a enganyar a la gent. Tots varem votar el que varem votar, i els que no van votar, no ho van votar perquè no ho varen veure clar. Potser estic trepitjant la intervenció d’altri: no ho faré. És veritat que en altres moments aquesta unitat ha mancat. Perquè no ha estat cercada per Govern. És veritat potser que en la negociació de 2001, perquè CiU va estar governant fins el 2003, i crec que en la memòria no m’erro, i per tant, hi havia altres moments en que es podien buscar unitats i no es van buscar. Però això poc importa, perquè ens importa l’ara i el avui. Importa que ara estem negociant un finançament, diferent al d’altres ocasions, perquè tenim un Estatut que defensar i en el qual CiU va tenir un paper fonamental. Unitat per què? Per acordar aquest finançament, que honori l’Estatut, que asseguri l’autonomia, la suficiència financera i la corresponsabilitat fiscal de la Generalitat. Que sigui solidari i transparent. També solidari en els percentatges dels impostos cedits. Un finançament que sigui just, que contempli el que aquest Parlament el 29 de març de 2007 va aprovar en forma de resolució en el Debat de desplegament de l’Estatut. Un finançament que lògicament ha de permetre incrementar els recursos de la Generalitat d’una forma substancial, i reduir per tant el dèficit fiscal de Catalunya. Un finançament que asseguri la solidaritat del nostre país però també que el nostre país no serà penalitzat pel fet de ser solidari. Un finançament que esmeni el gravíssim error del 2001, que aquí si que hagués fet falta segurament que hi treballés el conseller Castells, perquè ell no hagués oblidat que a un sistema de finançament amb vocació de definitiu li feien falta mecanismes d’actualització i revisió, perquè no ens hagués passat el que ens ha passat ara, que en poc temps un increment molt significatiu de la població ens deixés amb unes finances escanyades i una veritable asfixia financera. Un sistema que ha de garantir que l’Estat no pugui imposar despeses a la Generalitat sense compensar-les. Un sistema que ens permeti encara aquesta crisi treballant per la competitivitat. Ho deia: si no hi ha aquesta unitat al Govern li tocarà fer la seva feina. Per cert, jo vull agrair al senyor Mas, tot i que no hi és, la reivindicació fervent que ha fet dels acords Solbes-Castells. No es van produir en aquell moment, s’han produït amb efecte retardat. Però jo li agraeixo perquè davant de tota la Cambra crec que l’honora llegir els papers on crec que ha deixat ben clar que el Govern de  Catalunya va fer un acord garantista, que no està subjecte als graus d’execució estrictament, perquè si un any no es gasta tot, hi ha mecanismes per rescabalar-nos l’any següent. Que aquest és un dels elements fonamentals d’aquest acord. Dit això, aquest acord és tant esplèndid, que l’any 2008, hi hauran 4.506 milions d’euros el 2008; i aquest any 4.626 milions, ja recollits en el projecte de pressupostos.

Ahir ho deia el president, un nivell d’inversió que se suma al que nosaltres fem: que ha passat dels 365 euros per càpita el 2003, als 715 euros per càpita d’enguany. Tot això junt, fa una inversió pública superior a la de la gran majoria de països europeus. Això és una resposta clara a la pregunta que ens estan fent avui els ciutadans, que és “què esteu fent avui davant la crisi?” I la resposta és clara: invertir, invertir, invertir.

Ara bé, hem de parlar de la crisi, de com està afectant les nostres empreses i les famílies del nostre país, les empreses que malgrat ser solvents no poden accedir a línies de crèdit, les famílies que no arriben a fi de mes i no poden fer front a les hipoteques. I hem de parlar, lògicament a través de l’acció de Govern, de com està enfrontant el govern aquesta situació.

Jo crec que aquest Govern ha tingut una primera virtut: mirar en tot moment la realitat de cara, i dir-li a les coses pel seu nom, dir-li crisi a la crisi. Un segon element que també és una resposta clara: més concertació social que mai. Però no ara. No perquè cal per una situació difícil, perquè aquesta és un senyal d’identitat d’aquest Govern. Amb l’Acord estratègic per a la internacionalització, la qualitat de l’ocupació i la competitivitat de l’economia catalana. Un acord, que es va establir el 2005, que ja va patir una revisió i que entre altres coses comporta pel període 2008-2011, una dotació de 7.000 milions d’euros cada any. Per tant, jo no compararé el que es fa ara amb el que es feia en la crisi de l’any 1993, posem pel cas. Perquè ja només el pas de pessetes a euros va multiplicar per 166 el que es fa. De totes maneres, què fem a més de la concertació?

El mes de juliol ja varem tenir un debat aquí i vaig explicar el conjunt de l’acció de govern gira al voltant de la lluita contra la crisi.

Amb la Conselleria d’Economia i Finances dissenyant l’estratègia global i liderant el procés de concertació social. Amb una Conselleria d’Innovació, Universitats i Empresa, en permanent contacte amb el món empresarial, les universitats i els centres de recerca, impulsant, i avui també vull agrair la notícia de que el Pacte Nacional per a la Recerca i la Innovació serà signat també per CiU. La Conselleria de Política Territorial i Obres Públiques, pitjant l’accelerador de la inversió, i permetin-me, perquè a vegades ens preguntem “I això que vol dir?”. Per exemple, inversió executada dels Ferrocarrils de Catalunya: l’any 2003, 53 milions d’euros; l’any 2008, 98 milions d’euros. Licitació de PTOP, és a dir, atribució a les empreses d’encàrrecs concrets: 2003, 1.260 milions d’euros; any 2008, 2237 milions d’euros, un 78% d’increment. Per cert, i per parlar de Rodalies, perquè no es digui que ningú no parla de Rodalies: inversió de l’Estat en Rodalies de l’any 2000 al 2003, 49 milions d’euros per any; de l’any 2004 al 2008, 159 milions d’euros per any, un 225% més, i probablement no n’hi hagi prou. I coses que són estrictament competència de la Generalitat: despesa per càpita en Salut, i és poc, ja ho dic, ara, el 2003 eren 860 euros, per càpita; i el 2008, 1250 euros per càpita i, perdonin la broma, amb moltes més càpites. Per tant, estem parlant d’un Govern que ha posat les coses a treballar. Anem a altres conselleries. La Conselleria de Treball millorant les capacitats del Servei d’Ocupació de Catalunya. Sí, val la pena millorar les seves capacitats, perquè sempre es pot millorar, i segurament també perquè és molt diferent una actuació més passiva en moments de bonança econòmica que l’activitat gairebé frenètica de les seves Oficines en un moment de crisi. La Conselleria d’Agricultura, Alimentació i Acció rural, donant suport al camp català. És veritat que quan un està a l’oposició i se’n va a veure a qualsevol sector, rep crítiques al Govern de torn. Si no fos així, malament rai. No vull negar en absolut que hi hagi algun sector que pugui demanar encara més esforç, segur. I segur que el mereix. La Conselleria d’Acció Social i Ciutadania impulsant les polítiques de suport a les famílies i el Pacte Nacional per a la Immigració. Sobre això és veritat que s’ha de fer molt més, i sempre és cert. Però ahir deia el president, i la xifra l’arrodoneixo, em disculparan, que 30.000 persones que no gaudien d’unes prestacions per la dependència, avui en gaudeixen. I potser em diran que hi ha 125.000 o les que siguin que ho necessiten, però hi ha 30.000 que no la tenien i ara ja la tenen. Aquestes coses també convé dir-les perquè sinó la gent no entendrà el què estem fent. Parlava del Departament de Salut que està en connexió també amb una cosa fonamental per la crisi, que és apostar per la recerca i la innovació. Tenim a Catalunya unes excepcionals condicions en el camp de la recerca biomèdica, i jo crec que també convé posar-ho en valor. La conselleria de Cultura, amb les indústries culturals i audiovisuals, la de Governació, incrementant la cooperació amb els Ajuntaments, que s’incrementarà enguany també per la via del suport als plans d’ocupació comunitària; i que tenen un dèficit de finançament que caldrà afrontar, el departament de Justícia no cal dir amb un fort grau d’inversió en equipaments judicials, el departament d’Ensenyament amb la forta reforma de l’ensenyament que s’està fent. I és veritat, que hi han dades que poden no agradar. Però de l’any 2000 al 2003 el Govern feia 50 escoles cada any, i del 2003 al 2008, en fa 100 cada any.

Per tant, a la pregunta sobre què fem davant la crisi: posar a tots els departaments de Govern a lluitar contra la crisi.

Perquè efectivament, per a nosaltres la principal variable de l’economia és l’ocupació. I una política econòmica i una política industrial que no garanteixi un elevat nivell d’ocupació i una ocupació de qualitat, són polítiques fallides. En això serem molt exigents, i de vegades quan parlem de números, la gent que ens escolta o que ens veu, pot pensar “home no els importa que n’hi hagin uns quants aturats si són menys que abans”. És veritat, cada aturat és una tragèdia i per un Govern una obligació. Sí que és veritat que hi ha uns números. Aquí es parla molt, sembla que algú ha descobert els problemes dels joves en un informe de la UGT de Catalunya. I recordem-ho: segon trimestre de 2003, l’atur juvenil era del 23%; segon trimestre d’enguany, 16’7%. Temporalitat: el 2003, 56’9%; avui el 50’1%. I això vol dir que estem satisfets? En absolut. Però el que no acceptarem és que es negui un balanç enormement positiu en el qual l’acció de govern alguna cosa hi ha tingut a veure. L’atur, els deia, 7,6% en el segon trimestre de l’any, 342.082 aturats el mes d’agost. Per tant, formació dels treballadors, ocupabilitat, és a dir facilitar que tornin a trobar feina, reformes i potenciacions de les oficines de treball i una formació professional competitiva sobre la que després preguntaré explícitament al president.

Quarta resposta: pal•liar els efectes de la crisi. “Què esteu fent contra la crisi?” Intentar pal•liar els seus efectes sobre els sectors més febles. Parlem de les persones que viuen en el llindar dels pobres, dels joves dels que parlava l’estudi d’UGT que ni estudien ni troben feina, dels aturats majors de 45 anys, que tenen dificultats per trobar una nova col•locació, dels treballadors que pateixen les reconversions industrials. Ho hem fet  sempre però ho ratifiquem avui: nosaltres creiem en el paper reequilibrador dels poders públics, i els que no hi creien són els que avui reclamen la seva intervenció per eixugar els costos d’una gestió privada temerària en el marc d’una globalització desregulada.

I el mes de juliol ja vaig donar la benvinguda al club dels descreguts del lliure mercat, als que havien caigut del cavall del neoliberalisme, als que cridaven contra un Estat que els feia nosa i ara exigeixen que els poders públics els treguin del pou. Realment, el fonamentalisme de mercat, el capitalisme de casino, ha fet fallida total. És el moment de defensar més que mai el model europeu de cohesió social, una regulació més exigent, polítiques econòmiques anticícliques, quan convé i en els marges dels que disposem, tot i que no és gens immune als efectes de la crisi del capitalisme global. Ahir o abans d’ahir coneixíem la fallida d’un banc a Islàndia, que un pot pensar que a un país així no li arriben aquestes coses, doncs també el capitalisme global explica la fallida d’un banc islandès.

El nostre model europeu no només està basat en la llibertat, també en la responsabilitat i la solidaritat. Estem a favor d’aquest model. Ara bé, si volem que aquest model prevalgui, necessitem enfortir una Europa política. Avui trobem a faltar un fort lideratge europeu com el que inspirava l’acció de Jacques Delors. Miquel Roca parlava a La Vanguardia de la necessitat de desvetllar l’ambició europea. Amb tota la raó.

Ara, ja ningú no discuteix que la crisi té causes fonamentalment exògenes, no m’hi entretindré. Però el fet que la crisi sigui global, que les seves causes siguin fonamentalment exògenes i que la moneda única europea i l’autonomia del banc central resti marge de maniobra als Estats no vol dir que no puguem fer res. Ahir el Govern en boca del president va explicar què estem fent. Més respostes a la pregunta “què esteu fent davant de la crisi?”.

Contenir la davallada de l’activitat econòmica amb inversió pública en capital físic i capital humà, contribuir a reduir els problemes de liquiditat de les empreses (amb les mesures contingudes en el paquet econòmic adoptat a l’abril i completat per les mesures anunciades pel President el passat mes de juliol), mantenir una política de rigor i austeritat en les finances públiques, impulsar un canvi de model productiu cap a un de més valor afegit, practicar i enfortir la concertació social i prendre cura dels sectors més febles. És veritat que les mesures conjunturals per fer front a l’impacte sobre sectors específics i la població en situació de risc. I amb mesures estructurals que permetin impulsar els canvis necessaris en el nostre model productiu.

Canvis que promoguin una major competitivitat, que és la única resposta de fons als reptes plantejats per l’economia global. Competitivitat en les infraestructures, l’educació, la innovació i la recerca, la flexibilització i les condicions de competència dels mercats, l’obertura  internacionalització de l’economia i la dimensió de les nostres empreses, probablement petites en relació del que haurien de ser si volen competir en aquest mercat global.

El mes d’abril ja varem donar 42 respostes, 42 mesures concretes en matèria econòmica on el president encara n’hi va afegir 12 més en el debat parlamentari del juliol. Més respostes encara a la pregunta sobre què fem davant la crisi:

-   Atenuar el descens de l’activitat del sector immobiliari, des d’aquest punt de vista, la tasca i els efectes del Pacte Nacional de l’Habitatge i el Departament de Medi Ambient i Habitatge, són clares.

-   Atenuar les restriccions de liquiditat del sistema financer català, impulsant l’actuació en aquest sentit de l’Institut Català de Finances i reclamant que l’Instituto de Crédito Oficial també hi prengui part activa

-   Garantir l’accés del sector empresarial als recursos financers que requereixen per a desenvolupar la seva activitat i per ampliar-la

-   Pal•liar la situació dels col•lectius més vulnerables a la desacceleració i, especialment, afavorir l’ocupabilitat de les persones que es queden a l’atur

-   Controlar les tensions inflacionistes, avui, el ritme de creixement de l’inflació a Catalunya és menor que el ritme de creixement de la inflació a Espanya, a això no succeïa des del 2001.

-   Fomentar la competitivitat i l’eficiència de l’economia a mig termini

-   I també impulsar les mesures de control de la despesa de la Generalitat, especialment en els capítols de personal, despesa corrent i compromisos de despesa a càrrec d’exercicis futurs

I aquí sempre es té una discussió sobre els alts càrrecs, i jo els hi diré en forma de números. Perquè semblava, en paraules del senyor Mas, com si haguéssim fet un miracle. Jo no dubto que algun altre responsable polític, en una operació com la que ara els hi explicaré, la qualificaria de miracle. En el darrer pressupost de CiU, la despesa d’alts càrrecs suposava un 0’31% del conjunt del pressupost, en aquests moments representa un 0’28%. Havent augmentat la població, havent augmentat el nombre de funcionaris, havent augmentat el nombre de serveis, havent augmentat l’esforç conjunt de les administracions públiques. I per tant, lògicament, amb un increment dels càrrecs que la dirigeixen. De totes maneres, és veritat que podem fer més en això, segur, i aquest darrer aspecte em porta a remarcar la importància de comptar amb una administració eficient. I vull aprofitar una reflexió que fa pocs dies feia Carlos Vivas, un estret col•laborador de Lluís Recoder en un article publicat a Cinco Días quan reclamava “competitivitat i productivitat en el sector públic”, quan deia: “El millor gestor públic no és aquell que gasta tot el seu pressupost, sinó aquell que treu el màxim profit i el major rendiment possible als recursos que se l’hi confien. Eficiència, és clar que sí, però sobretot dins del sector públic, que és on cal donar exemple de com s’ha d’actuar”. Acaba la cita. Compartim plenament aquesta dimensió, aquesta filosofia, aquesta manera de fer.

L’economia catalana té dificultats, sens dubte, però té trumfos a la mà. Estem entre les regions europees més pròsperes. Hem tingut un creixement sostingut durant anys. Tenim una renda superior a la renda mitja de la zona euro, tenim un sector industrial que, segons l’OCDE, presenta fortaleses competitives tant en activitats d’alta tecnologia com a les de mitjana i baixa tecnologia, amb un grau d’obertura del 70% en termes del pes de les importacions i les exportacions en el PIB, 15 punts per sobre de la mitjana espanyola. Representem el 29% de les exportacions espanyoles, i el 40% si mirem només les exportacions d’alt contingut tecnològic. Tenim unes empreses força ben capitalitzades, tot i que necessiten un esforç addicional de crèdit. Tenim una forta capacitat d’atraure capital estranger. Des de l’abril, la inflació de Catalunya se situa per sota de la d’Espanya. També cal subratllar l’eclosió de centres de recerca, en especial els que corresponen a les ciències de la vida, la recerca biomèdica. Vull destacar també, finalment, una altra dada positiva, la nostra taxa d’activitat emprenedora, que es el càlcul del percentatge de la població entre 18 i 65 anys que ha realitzat alguna activitat de creació d’una empresa durant els 42 mesos previs a l’enquesta. Segon el Global Entrepreneurship Monitor aquesta taxa és a Catalunya del 8,6%, la més alta de la Unió Europea. Desgraciadament, moltes d’aquestes iniciatives no han arribat fins al final, però ja el fet de tenir una taxa tant alta d’emprenedors, una voluntat de jugar-se-la, de les més grans de l’UE, ja hauria de ser una bona notícia. Motiu d’estímul per tots plegats, i obligació del Govern, que és qui s’hi ha posar al darrera, al costat o al davant, diguin-li com vulguin, per ajudar a que aquestes iniciatives arribin a bon port.

Ahir el President feia una reflexió política al final del seu discurs que em sembla especialment rellevant respecte de tot això. Perquè és veritat que amb un millor finançament i un desplegament de l’Estatut millor aniríem, millor anirem, però: ¿Quin país volem? ¿Volem una política moguda per sentiments de frustració o en volem una altra guiada per la ferma voluntat de construir un país de primera respectat pel que és capaç de fer, més que no pas pel que va ser quan dominava la Mediterrània? ¿Volem un país obsedit en el plany de no veure amplament reconeguda i respectada pels altres la fortitud i la grandesa que no ens sabem guanyar? Per fer aquesta darrera pregunta, que ja veuran que és una mica poètica, he aprofitat una expressió recollida en el Dietari d’Amadeu Hurtado, publicat recentment, i la lectura del qual recomano a tothom. Això ho deia als anys 30, però malauradament encara avui hi ha sector que es deixa endur per una melangia, per un “no sabem quà fer”, “hauríem de ser més i no ens ho reconeixen”. Aquest país mai se’n ha sortit basant-se en aquest tipus de sentiment. Aquest esperit dels nord-americans, i permeti’m que citi el Barack Obama, el sentit aquest del “can do”, del “som capaços de fer-ho”, “yes we can”, Catalunya pot. Pot i vol. El Govern pot i vol. Ha de voler més. Ahir el president ens deia que hem d’espavilar encara més. Amb tota la raó.

La política catalana sembla massa sovint alimentar-se d’un univers autoreferencial i de vegades més atent a prejudicis que raons, més embolicats en la política declarativa que no pas en la recerca d’un projecte viable i engrescador. Hi ha qui diu que el catalanisme necessita una revisió de dalt a baix. Potser sí. En tot cas és imprescindible que el nostre ànim col•lectiu no quedi tancat en quatre parets, la paret de la inquietud, la paret de la perplexitat, la paret de la decepció i la paret de l’emprenyament. Jo demano que siguem capaços de trencar aquestes quatre parets perquè les energies del país, que hi són, no només es puguin desvetllar sinó que puguin quallar en el país que tots volem.

És veritat que en determinats moments som massa presoners de l’autocomplaença. Pensant que l’arrel dels nostres mals sempre era forana. I això, sincerament, és letal. Avui toca, com va fer ahir el President, dir que juguem en el camp de la competència global, juguem en el camp de l’excel•lència, juguem en el camp de la competitivitat, perquè els trumfos dels que disposa Catalunya ens permeten assegurar uns bons resultats de present i de futur pel país.

Hem de recordar que, i especialment en moments de crisi, la competitivitat és una competició entre territoris. Richard Florida, que és un especialista nord-americà en estudis urbans, explica que els territoris guanyadors són els que millor combinen tres T’s, les T’s de Talent, Tecnologia i Tolerància. Talent i tecnologia, s’expliquen per si mateixos. Tolerància entesa com a capacitat d’integrar, de sumar, de proporcionar un ambient que estimuli la creativitat i la innovació, un ambient que permeti la floració del que ell anomena “la classe creativa”.

En aquest sentit ens cal també treballar perquè “Catalunya” i “Barcelona” siguin marques atractives, sinònims de qualitat i d’innovació. I sí, la innovació i la creativitat de vegades són transgressores. Si ningú hagués transgredit, per no tenir no tindríem ni la jornada laboral de vuit hores. La transgressió jo la reivindico, encara que no vol dir sempre ‘juerga’, encara que de tant en quant una ‘juerga’ li vindria bé a més d’un. Té a veure tot això amb la capacitat de marcar tendències, de ser pioners i de ser els primers en disseny, en moda. Utilitzar a fons el nostre patrimoni cultural, aquest mapa dels intangibles que han fet des de la conselleria de Cultura, les indústries culturals i audiovisuals, aquí també s’hi juga el futur del nostre país. I a vegades fem una visió estrictament limitativa, i estrictament pendents de les audiències de TV3. I si només ens fixem en les audiències, malament rai. Aquestes coses, entre d’altres, també ens fan atraure el turisme de qualitat. Una magnífica notícia que els turistes que venen es gastin una miqueta més que abans. Quantes vegades havíem criticat el turisme aquest de ‘botellón’? Ara comencem a tenir turistes que venen aquí a gastar-se els quartos. I això és una bona notícia. Per començar van ser els japonesos, i ara són els xinesos que són molts més. Per tant convé seguir-hi treballant.

Aquesta reflexió sobre la nostra “competitivitat territorial”, ens ha de portar a donar una importància estratègica a l’euroregió, el corredor mediterrani, i a les nostres set regions i el paper de força de xoc, torno a utilitzar les paraules del President, de Barcelona i la seva regió metropolitana.

Hi ha nou qüestions sobre les que vull encetar el camí, però que hem de parlar aquí, que és el que ha de preocupar a Catalunya:

1.   Les seves infraestructures. Això ja està descrit.

2.   Consolidar un sistema educatiu de qualitat.

3.   Ajudar l’emancipació dels joves i promoure el seu accés a un habitatge digne a preu assequible.

4.   Assegurar la plena integració dels immigrants, amb fluxos regulats, en igualtat de drets i deures. Assolint el Pacte Nacional per la Immigració. Renunciant a tota demagògia sobre aquest tema, presentant la immigració com a fenomen altament positiu si s’aborda des dels requisits de la regulació, la plena integració i la igualtat de drets i deures. Conscients que els canvis en els cicles econòmics modifiquen la capacitat d’absorbir dels fluxos d’immigració, conscients de les especials necessitats educatives dels infants immigrants, compromesos a fer que el català esdevingui també una llengua d’integració.

5.   Eradicar la pobresa. Sí, perquè hi és i ha crescut.

6.   Assegurar una xarxa de serveis socials de qualitat i garantir l’aplicació de la llei de la dependència.

7.   Assegurar un subministrament energètic suficient, net i sostenible, i assegurar també un subministrament d’aigua en el conjunt del territori.

8.   Contribuir al desenvolupament del món rural i a la lluita contra el canvi climàtic.

9.   Guanyar la batalla de la recerca, el desenvolupament i la innovació.

Crec que els debats sobre aquestes qüestions són força més interessants per tots que debatre sobre les relacions entre el PSC i el PSOE o sobre si a CiU l’únic que li preocupa és forçar un avançament electoral.

Per acabar, voldria adreçar-me al President de la Generalitat precisament per apuntar dues qüestions que creiem que mereixen una reflexió un xic més àmplia per part seva. Precisament, el tema de l’educació, des de l’escola bressol a la Universitat, amb un èmfasi especial sobre la Formació Professional. I també el tema dels plans d’ocupació i els processos de reciclatge per afavorir que les persones en atur tornin ben aviat a tenir feina.

Moltes gràcies, Sr. President, senyores i senyors diputats.

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL

Gràcies, senyor president.

Senyores i senyors diputats, Molt Honorable President de la Generalitat.,

Abans de començar amb el que serà la meva intervenció i el seu gruix, volia fer tres comentaris sobre la intervenció del senyor Artur Mas, per a unes precisions, no amb afany de polèmica –i segur que els hi explicaran, perquè normalment no tinc el privilegi que m’escolti–, per alguna qüestió que em sembla fonamental.

Perquè resulta, senyor president de la Generalitat, que li han dit que els vint-i-cinc diputats del PSC no serveixen Catalunya. Ara, no li han dit qui els ha posat allà; no ens han tocat en un rifa. Els socialistes de Catalunya guanyem les eleccions generals des de l’any 1977 (aplaudiments), ens coneix la gent perfectament, sap com som, d’on venim, què defensem i què proposem. I l’any 77, l’any 79, l’any 82, l’any 86, l’any 89, l’any 93, l’any 96, l’any 2000, l’any 2004 i l’any 2008 molts catalans –la darrera vegada gairebé 1.600.000– van decidir que els representàvem millor que altres. Tots amb la mateixa legitimitat, sens dubte, però, per favor, no desmereixin l’opinió, la voluntat, lliurement i democràticament expressada per una majoria del nostre poble que, quan arriben les eleccions generals que, per cert, és quan més ciutadans de Catalunya s’acosten a les urnes, confia de forma tan abassegadora en nosaltres.

Segon comentari. Hem sentit molt de la necessitat d’abaixar els impostos, nosaltres creiem que en aquests moments és un luxe que no ens podem permetre, ara bé, si poguéssim fer encara més per lluitar contra el frau fiscal i sobretot perquè alguns no se’n duguin els diners fora, abans inclús que s’apugin els impostos, aniria molt bé. I també els diré, en aquesta proposta que sembla que el Govern d’Espanya formularà, es baixa un 5 per cent l’impost de societats, que alguna influència tindrà i alguna bona acollida pot tenir a la societat catalana.

Però el que volia fer no era això, el que passa és que crec que calia fer aquest aclariment amb aquestes dues notes prèvies, volia, el que em correspon en nom del meu grup, que és mostrar el nostre suport a la intervenció que el president va fer ahir.

Compartim el diagnòstic dels problemes, reptes i oportunitats de la societat catalana; compartim l’horitzó nacional que va dissenyar i valorem molt positivament l’acció de govern que ens va presentar ahir. El nostre objectiu és clar, i crec que parlo en nom dels tres grups que donem suport al Govern en aquest cas, un país fort, una economia sòlida i una societat de benestar.

Volem sortir de la crisi amb una economia més competitiva i sense que ningú no quedi exclòs del progrés, ajudant a la societat catalana, les empreses, els treballadors i les famílies a superar la crisi. Això és el que està fent el Govern i en aquest sentit les dades són indiscutibles.

Enguany, entre l’Estat i la Generalitat, s’estan fent a Catalunya inversions en infraestructures per valor de 12.500 milions d’euros, el 5,5 per cent del nostre producte interior brut, la inversió més alta en els darrers trenta anys.

Un creixement espectacular degut en part a l’acord a què va arribar el Govern de la Generalitat amb el Govern d’Espanya per calcular els recursos derivats de l’aplicació de la disposició addicional tercera de l’Estatut, gairebé 35.000 milions d’euros previstos en set anys.

L’altra part de l’esforç l’ha fet el mateix Govern de la Generalitat. L’any 2003 la Generalitat invertia 365 euros per persona, l’any 2008 en va invertir 715 euros per persona.

Aquestes inversions en infraestructures faran possible l’economia sòlida i competitiva que perseguim, i puc entendre que els cogui, però és que fins fa ben poc no teníem garantida ni l’aigua ni la llum, ni el subministrament d’aigua de la regió metropolitana, ni la qualitat del subministrament elèctric.

I, és cert, havíem de donar un gran salt en carreteres, autovies, aeroports, infraestructures energètiques i hidràuliques, transport ferroviari, metro, i hem fet la inversió que cal per tenir un país de primera, i encara ens queden uns quants anys de seguir treballant per assolir aquest objectiu.

Però el país és la gent, i el Govern ha perseguit també objectius de justícia social, de reducció de les desigualtats, per guanyar en cohesió, perquè, en efecte, calia estendre els sistemes de protecció social construint la societat del benestar a què els catalans i les catalanes tenim dret, amb especial atenció als sectors que pateixen més durament la crisi.

Per això vull destacar el gran salt en matèria de serveis socials, amb un pressupost que ha augmentat el 117 per cent entre el 2003 i el 2009, amb vuitanta-una mil persones que gaudeixen d’ajuts o drets als quals no tenien dret abans i amb una millora a l’atenció a sectors i col•lectius amb especials necessitats a qui voldríem que el president fes alguna referència addicional en la resposta al nostre grup.

També s’ha fet palès el compromís del Govern amb el món local, dedicant-li uns recursos que han passat de 371 milions d’euros l’any 2003 a 1.038 milions d’euros l’any 2009.

Però la competitivitat és també guanyar la batalla del coneixement i posar les bases de l’economia del futur, per això calia millorar les nostres universitats i la R+D+I empresarial, i també en aquest àmbit les xifres són ben eloqüents: la despesa per estudiant universitari ha passat de 4.446 euros l’any 2003, a 8.701 euros l’any 2009. L’evolució dels recursos dedicats a la R+D+I empresarial han passat de 9 milions d’euros el 2003, a 81 milions d’euros el 2008.

En referència estricta a aquest any el president esmentava la culminació del desplegament dels Mossos, l’eix Vic – Olot, el túnel de Bracons, la Ciutat de la Justícia, la nova terminal 1, la nova Llei d’educació, l’Hospital de Sant Pau, la primera fase del canal Segarra – Garrigues, la dessalinitzadora del Prat, el traspàs de Rodalies, amb més de 4.000 milions d’euros d’inversió; les funcions i serveis traspassats en matèria d’immigració i inspecció de treball, el Pacte nacional per a la recerca i la innovació i el Pacte nacional per a la immigració.

A aquest extraordinari balanç li podríem afegir abans d’acabar la legislatura l’imminent Pacte nacional per a les infraestructures i la posició determinant de Catalunya en la gestió de l’aeroport de Barcelona. Repeteixo aquestes dades perquè expliquen perquè alguns no volen entrar en el debat sobre la gestió del Govern, perquè és inatacable. Es pot desdibuixar una gestió tan forta, tan brillant com aquesta, amb alguns errors o algunes petites mancances? Creguin que no, jo crec que és perdre el temps.

Com també és perdre el temps, ho diuen totes les enquestes, intentar menystenir l’acord del finançament; ahir en va parlar el president i no m’hi estendré massa, però sí diré alguna cosa.

És veritat que va ser un acord que va arribar tard, molt tard, s’hagués hagut de produir abans del 9 d’agost del 2008, va arribar gairebé amb un any de retard, amb una negociació plena de tensions en què es va demostrar que el president de la Generalitat, el conseller d’Economia, el Govern i els partits que li donen suport posaven per damunt de tot l’interès de Catalunya. Per cert, a alguns se’ns havia negat sempre això.

Curiós país aquest en què la presumpció de patriotisme era per als «Millets», mentre es negava aquesta qualitat als socialistes catalans i a molts d’altres. Fins i tot es negava la capacitat del president Montilla de defensar adequadament l’interès del país, i el temps ho ha desmentit de forma rotunda. És hora d’acabar amb les falses aparences i les paraules buides, per això nosaltres apreciem els fets del president i el seu discurs lligat a la realitat i tocant de peus a terra.

La feina del Govern ha estat bona, i, repeteixo, això no vol dir que no s’hagi pogut produir algun error o alguna mancança, però el balanç és positiu.

I sense defugir les dificultats econòmiques que travessem, o, precisament per això, tenim l’obligació de donar quan es produeixen bones notícies, precisament perquè estem al final d’una crisi que estan patint molt greument ciutadans i ciutadanes de Catalunya i malgrat tot hi ha bones raons per l’optimisme i per la confiança. Precisament per això la ciutadania té dret a saber quants són els recursos mobilitzats des del sector públic per fer front a la crisi.

I permetin-me que utilitzi dos retalls de diaris ben expressius, només n’ensenyaré un perquè és el més maco i ho tinc en color: «Catalunya és l’autonomia que més recursos dedica a combatre la crisi.» Aquest és el resum, al final, en tocar de peus a terra, del que ha fet aquest Govern.

Dóna xifres, és una crònica d’Andreu Farràs a El Periódico de Catalunya, del dia 27 de setembre, diu: « 9.200 milions d’euros», i diu, que m’ha semblat molt rellevant, «el conjunt de comunitats autònomes hi dedica 29.826 milions d’euros». Així doncs, Catalunya concentra el 31 per cent del total. President, n’estem legítimament orgullosos.

El segon és una crònica de Josep Corbella a La Vanguardia, que també els la podria ensenyar però no és tan maca, no fan totes les parts en color, «Catalunya lidera la participació d’Espanya en la recerca europea. Nou dels disset científics espanyols seleccionats enguany per l’European Research Council (ERC), treballen a institucions catalanes. El resultat de la convocatòria de l’ERC mostra com la fuita de cervells que havíem patit s’ha capgirat, Espanya, i especialment Catalunya han començat a atraure investigadors líders en les seves àrees.

En el setè programa marc europeu de recerca –ho sap molt bé el conseller Huguet–, l’any 2008 Catalunya va atreure 103,3 milions d’euros, el 32,5 per cent del total que rebrà Espanya. President, n’estem legítimament orgullosos.

I, permetin-me, el futur de Catalunya depèn molt més d’aquestes dues notícies que dels rius de tinta dedicats als «Millets», «Montulls», l’espionatge de directius d’entitats esportives, les manifestacions preventives o les consultes sense efecte pràctic. Amb notícies com aquestes ens hi estem jugant de veritat el futur del país.

No volem deixar de destacar ahir un acord pres pel Govern, un acord, consellera, que realment a alguns fins i tot arriba a emocionar-nos: el reconeixement de les famílies monoparentals i que les equipara als efectes de prestació per fill a càrrec amb les famílies nombroses. No només és un reconeixement a la diversitat de models de família, que això seria suficient per emocionar a alguns, sinó que toca el «moll de l’os» de l’arrel de la pobresa i l’exclusió de determinats sectors socials. I és això el que justifica aquest Govern, l’autogovern també, òbviament, però això, consellera Capdevila, ens ha donat una gran alegria, i permeti’m, president, que feliciti de forma expressa a un conseller quan potser no ho faré a altres perquè ahir va ser, francament, un gran dia. La sensibilitat, la feina i l’encert que hi ha al darrere d’aquesta mesura per a nosaltres ha il•luminat de forma claríssima aquest debat.

Podríem parlar del Pla de mesures d’ocupació juvenil, ho ha fet el president i, per tant, m’ho estalvio i així no em passaré de temps.

President, aquest és el camí per combatre la crisi i els seus efectes, en aquest esforç compti amb el nostre suport i el nostre compromís. Nosaltres li hem fet confiança des del primer dia, i, president Montilla, els fets han permès que vostè s’hagi guanyat la confiança de molts més, i més que han de ser encara.

Volem aprofitar aquesta intervenció per demanar-li algunes precisions sobre la feina desenvolupada pel seu Govern, i em centraré només en tres grans àmbits per permetre que els altres grups de la majoria puguin incidir també sobre aspectes rellevants de la seva gestió.

Coneix bé, president, la nostra preocupació per les polítiques concretes adreçades a pobles i ciutats, dirigides a endreçar el país, a reduir els desequilibris territorials, a promoure una mobilitat sostenible i a resoldre els problemes i tensions de tot ordre que es produeixen en l’àmbit urbà.

Voldríem conèixer quin és el balanç i les perspectives de l’acció del seu Govern en aquest terreny. En segon lloc, Molt Honorable president, som conscients de la ingent tasca feta en el camp de la salut, tant des del punt de vista de les inversions com de l’atenció sanitària i la recerca biomèdica, i també en aquest cas voldríem una major precisió de les actuacions realitzades pel seu Govern en aquest àmbit.

I en tercer lloc no volem deixar d’assenyalar el nostre legítim orgull per l’aprovació de la Llei d’Educació de Catalunya, fruit d’un consens llargament treballat que, sincerament, no hauria de ser esgrimit per mostrar discrepàncies en un Govern, sinó que és la gran oportunitat per mostrar orgull de país. Nosaltres volem saber, president, quines són les prioritats del Govern de Catalunya pel que fa al desplegament d’aquesta llei.

Senyor president, en la intervenció d’ahir vostè va dedicar algunes reflexions al nostre horitzó nacional. Subscrivim «fil per randa» el seu plantejament: Catalunya avançarà amb l’Estatut que van votar els catalans, si ho fa amb unitat política, amb rigor, amb fermesa i amb capacitat d’arribar a acords. Aquests valors que configuren l’estil del país real, han de ser els mateixos que articulin la nostra vida política, i això passa, en primer lloc, per respectar i enfortir les nostres institucions, a començar per la presidència de la Generalitat.

És raonable pensar en una resposta unitària de qualsevol repte de futur del nostre autogovern sense el concurs actiu de la presidència de la Generalitat? La presidència de la Generalitat ha demostrat al llarg de la història la seva capacitat de ser i esdevenir referent serè, solvent i sòlid al servei del país. El president Montilla ho ha demostrat també en l’exercici de les seves funcions. No és sensat pensar en escenaris difícils en què la presidència de la Generalitat no jugui el paper institucional que les nostres llei li atribueixen i que la societat necessita i reclama. És el temps dels presidents, especialment quan les coses es compliquen, es torcen o van mal dades.

Seré més clar encara, abans que cadascú tiri pel seu cantó, com passa massa sovint en qüestions de país, primer cal fer propostes i escoltar la presidència de la Generalitat, després cadascú és lliure de fer el que tingui per convenient.

Ho dic, sí, pensant en la futur sentència del Tribunal Constitucional, però ho dic pensant també en altres qüestions de país que es puguin suscitar. El lideratge ha de ser exercit i ha de ser reconegut. Donar suport en els temes centrals a la presidència de la Generalitat quan aquesta ho demana des de la seva alta representació institucional, és servir Catalunya.

De la sentència n’hem parlat potser massa. Massa en parlem de coses que no han succeït encara, massa energia perduda, massa força perduda per la boca i en efímers teletips, declaracions i contradeclaracions.

Regirant el meu arxiu descobreixo que ja vaig parlar de la sentència per primer cop en aquest Parlament amb motiu del debat monogràfic sobre el desplegament estatutari, un debat prematurament celebrat a finals de març del 2007.

Heus aquí el que vaig dir ja fa dos anys i mig, i el que sense treure ni posar res repeteixo avui:

«Ho hem dit en moltes ocasions, no veiem cap sentit a situar-nos en el pitjor dels escenaris, ni tan sols sabem quan hi haurà sentència» –fa dos anys i mig– «i és obvi que una sentència que desvirtués l’increment de l’autogovern que es deriva de l’Estatut seria molt perjudicial per als nostres interessos, un cop molt fort que potser portaria a molts a replantejar moltes coses, i és veritat que les institucions de l’Estat han de saber, la societat espanyola en el seu conjunt ha de saber que darrere l’Estatut hi ha la voluntat majoritària dels catalans, que hi ha un desig d’entesa i de convivència, hi ha reclamació legítima i voluntat de compartir. Han de saber que un cop de porta a l’Estatut seria gravíssim, que és molt greu dir que la demanda de més autogovern que fa Catalunya no hi cap a la Constitució».

«L’estat de dret, la legalitat i la política democràtica ens donen instruments per recuperar els elements que na eventual sentència desfavorable ens pogués fer perdre, perquè encara que el Tribunal Constitucional no ens donés la raó nosaltres no perdríem les nostres raons, però només podem fer-les prevaler des del respecte a les institucions i a la llei, no trencant la baralla per responsabilitat, per convicció, per interès, perquè no volem una fractura entre catalans, i tampoc una fractura entre catalans i la resta dels espanyols.» Aquí s’acaba l’autocita que, em dispensaran, però crec que, com que es pot repetir paraula per paraula feta fa dos anys i mig, doncs, home!, algun valor pot tenir.

Per nosaltres, Socialistes i Ciutadans pel Canvi, l’aposta per l’Estatut era i és estratègica. Creiem que la millor manera d’ampliar l’autogovern de Catalunya és desplegar l’Estatut que van votar els catalans en lliure exercici del seu dret a decidir. Amb nosaltres, ni aventures, ni sorpreses, ni invents ni passes enrere.

Des del respecte envers les persones, grups i partits que de forma ben legítima reclamen la independència, i sorpresos per la deriva radical dels que van coprotagonitzar fins fa ben poc la via estatutària, que ara sembla que volen abandonar, els he de dir que els socialistes catalans no compartim en absolut les falses dreceres que perseguint la separació d’Espanya produirien una gran divisió entre els catalans.

La nació catalana necessita, avui més que mai, unitat. A la nació catalana l’afebliria, avui més que mai, la divisió.

Ningú no pot negar l’ambició nacional del president Macià, el president que sense renunciar a res va acceptar el resultat d’una negociació ben difícil. L’estatut que havien votat, primer els ajuntaments catalans, després els catalans, i milers de catalanes que no tenint dret a vot van signar el seu suport, perquè van voler-ho manifestar així, no només va ser interpretat en algun aspecte menor, sinó profundament modificat l’any 32. I Macià va defensar el resultat de la negociació amb un gran sentit patriòtic. Va ser Macià qui va dir: «Penseu, catalans, que aquest estatut que ens arriba, i tot i no ser el que reclamàvem, ens dóna facultats per a la creació del nostre govern autònom, i aquestes facultats podran encara ser ampliades legalment a mesura que ho vagin exigint les nostres necessitats. Ja heu vist les lluites que ha provocat, les dificultats que ha calgut vèncer.» Ampliades legalment, diu Macià. Massa cops ens posem a la boca els noms dels nostres referents històrics, però no estic segur que sempre n’aprenguem del seu mestratge.

Probablement llavors, com ara, exigeix més coratge acceptar l’acord possible que refugiar-se en aspiracions llunyanes. Però Macià va triar bé i no era una tria fàcil. Alguns van dubtar llavors del seu patriotisme. Fins i tot hi hagué qui li digué traïdor. De vegades el coratge és el pacte. I quan el pacte convé a Catalunya, llavors el coratge és defensar-lo, com va succeir amb l’acord de finançament subscrit el mes de juliol.

Sempre he pensat que l’obligació dels responsables polítics és assenyalar els camins del progrés possible i concret, sense renúncia a cap ideal, però no tenim dret a portar el país a carrerons sense sortida. I alguns carrerons sense sortida ha vist la nostra història i aquest mateix Parlament.

Som conscients que haurem de vèncer encara moltes dificultats.

He parlat, i crec que sense exageració, de l’animadversió del Partit Popular envers l’ampliació del nostre autogovern. Molt recentment n’hem tingut una nova prova, en llegir el projecte de nou Estatut d’autonomia d’Extremadura, en el que novament es constata el suport del PP a preceptes inspirats en articles del nostre Estatut que, aquests sí, han estat recorreguts pel propi Partit Popular davant del Tribunal Constitucional.

El Govern de la Comunitat de Madrid, com si no en tingués prou amb el recurs del PP contra l’Estatut, ha recorregut davant del Tribunal Suprem les nostres primeres competències en matèria de permisos de treball per als treballadors estrangers. En fi, també d’això ens en sortirem. Però el que sí espero és que d’aquí un any, quan vingui la campanya catalana, el Partit Popular no farà les proclames de sempre exigint més control de la immigració. Espero que almenys no siguin hipòcrites, ja que no volen que la Generalitat tingui cap mena de competència en aquesta matèria.

En la defensa del seu autogovern, a Catalunya li convé més unitat. Inclús voldríem el PP aquí, si fos possible. Precisament ara, quan la nostra societat es fa més plural i complexa, és quan el catalanisme ha de ser factor d’unió i no de divisió. No serà la divisió que alguns volen entre separatistes i unionistes la que ens farà avançar. Encara ens queda molt a fer per aconseguir que molts ciutadans de Catalunya s’identifiquin suficientment amb el país, la llengua i la cultura catalanes com per pitjar l’accelerador cap al no-res. En els trens que no s’aturen a cap estació no hi pugen més viatgers.

Jordi Font ens ho recordava recentment en un article publicat a l’Avui. Deia Jordi Font, dirigent del PSC, i activista cultural, «En paraules de Renan:’ La nació és el plebiscit quotidià de la ciutadania’; la nació que oblida i que deixa de protegir, actualitzar i fer créixer aquest consens bàsic és una nació que porta camí d’extingir-se. Per això, el pitjor que li podria passar a Catalunya és la radicalització de minories contraposades, la polarització de la societat i el consegüent risc de fractura social. També per això la cohesió social és un objectiu nacional fonamental i és avui prioritària l’acció per superar la crisi econòmica i les polítiques socials destinades a compensar els seus efectes sobre els més febles.» Aquí acaba la cita.

President, pot comptar amb nosaltres per donar suport a la Presidència i al Govern per defensar l’Estatut. Per desenvolupar-lo amb plenitud, per fer que sigui sempre respectat el potencial d’autogovern que els catalans van votar; per aconseguir la major cohesió cívica, social i cultural en el nostre país; per defensar la nostra llengua pròpia, des del respecte a les altres llengües i als que les utilitzen habitualment; per fer créixer l’estima del país i l’autoestima de la seva gent; per acostar-nos cada dia més a l’ideal fundacional del catalanisme de promoure una societat lliure i segura, pròspera i justa, educada i culta, emprenedora i solidària, una societat avançada. És aquest catalanisme exigent i eficaç el que farà avançar Catalunya.

I permetin un petit parèntesi aprofitant que el senyor Mas ha tornat, perquè ell deia, i ho deia, jo crec, sincerament afectat, deia «potser avui s’ha perdut una oportunitat». Jo crec que la gran oportunitat per demostrar fins a quin punt tots estem disposats a compartir diagnòstics i mesures per sortir de la crisi, la tindrem amb el debat de pressupostos al qual estem emplaçats d’aquí poc. Per tant, afortunadament, Catalunya ofereix sempre noves oportunitats per demostrar la nostra lleialtat, la nostra fidelitat a aquest catalanisme exigent i eficaç.

Un catalanisme exigent amb nosaltres mateixos i amb els altres, un catalanisme eficaç perquè reivindica i obté rendiments.

Catalunya, contra el que alguns apunten, no és un país amant de les derrotes, es un país que vol i necessita victòries. Ja n’ha obtingut algunes i moltes més les han de seguir. Els qui vulguin construir projectes a partir del pessimisme hipocondríac o senzillament interessat, no ens convenen. Són un llast per a la Catalunya optimista que vol ser rica i plena.

El que cal és treballar i encertar, com ho està fent el seu Govern, senyor president, que en tres anys ha fet tota aquesta feina que avui nosaltres des d’aquesta tribuna li reconeixem.

Moltes gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.

Recull d’articles, conferències i intervencions de Miquel Iceta, viceprimer secretari i portaveu del PSC, per impulsar el debat socialista que culminarà en el 12è Congrés del partit a celebrar l’any 2011

www.miqueliceta.cat

Índex

ÍNDEX

1. EL PSC, EL SOCIALISME I EL FUTUR DE L’ESQUERRA

ESCUDELLA BARREJADA El País, 9 de febrer de 2007

INTERVENCIÓ A LA XXI ESCOLA D’HIVERN DEL PSC 24 de febrer de 2007

CAP A L’11è CONGRÉS DEL PSC Endavant, setembre de 2007

EL FUTUR DEL SOCIALISME EN EL SEGLE 21 10 de gener de 2008

ACTE DE PRESENTACIÓ A BARCELONA DE LA FUNDACIÓN IDEAS 3 de novembre de 2010

2. ESTATUT, FINANÇAMENT I SENTÈNCIA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE EL DESPLEGAMENT DE L’ESTATUT 28 març 2007

INTERVENCIÓ EN LA TAULA RODONA SOBRE EL FUTUR DE L’AUTOGOVERN - CONVENCIÓ PEL FUTUR 16 de maig de 2008

RAZONES QUE ATENDER El País, 27 d’agost de 2008

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE FINANÇAMENT 24 de juliol de 2009

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SENTÈNCIA DEL TRIBUNAL CONSTITUCIONAL 16 de juliol de 2010

3. FEDERALISME

¿ES EL FEDERALISMO COSA DE INGENUOS? El País, 6 de desembre de 2004

A VUELTAS CON EL NACIONALISMO ABC, 18 de juny de 2005

EL PROYECTO DEL CATALANISMO FEDERALISTA Público, 25 novembre de 2007

ESPERIT FEDERAL 4 de novembre de 2009

4. ECONOMIA I SOCIETAT XARXA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SITUACIÓ ECONÒMICA 16 de juliol de 2008

INTERVENCIÓ EN EL FÒRUM NOVA ECONOMIA 7 d’octubre de 2008

SOCIETAT XARXA 16 d’octubre de 2008

5. DEBATS PARLAMENTARIS SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL DEL GOVERN

INTERVENCIÓ EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL 27 setembre de 2007

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL 1 d’octubre de 2008

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL 30 de setembre de 2009

1. EL PSC, EL SOCIALISME I EL FUTUR DE L’ESQUERRA

ESCUDELLA BARREJADA

INTERVENCIÓ A LA XXI ESCOLA D’HIVERN DEL PSC

CAP A L’11è CONGRÉS DEL PSC

EL FUTUR DEL SOCIALISME EN EL SEGLE 21

ACTE DE PRESENTACIÓ DE LA FUNDACIÓN IDEAS A BARCELONA

2. ESTATUT, FINANÇAMENT I SENTÈNCIA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE EL DESPLEGAMENT DE L’ESTATUT

INTERVENCIÓ EN LA TAULA RODONA SOBRE EL FUTUR DE L’AUTOGOVERN - CONVENCIÓ PEL FUTUR

RAZONES QUE ATENDER

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE FINANÇAMENT

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SENTÈNCIA DEL TRIBUNAL CONSTITUCIONAL

3. FEDERALISME

¿ES EL FEDERALISMO COSA DE INGENUOS?

A VUELTAS CON EL NACIONALISMO

EL PROYECTO DEL CATALANISMO FEDERALISTA

PRESENTACIÓ DEL LLIBRE “ESPÍRITU FEDERAL” DE PASQUAL MARAGALL

4. ECONOMIA I SOCIETAT XARXA

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE LA SITUACIÓ ECONÒMICA

INTERVENCIÓ EN EL FÒRUM NOVA ECONOMIA

SOCIEDAD RED. Un coloquio con Josu Jon Imaz y Antoni Gutiérrez.

5. DEBATS PARLAMENTARIS SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL DEL GOVERN

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL

INTERVENCIÓ EN EL DEBAT SOBRE L’ORIENTACIÓ POLÍTICA GENERAL